КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
24 червня 2020 року
 
справа № 756/11518/16-ц
                                       
провадження № 22-ц/824/6866/2020   
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
            судді-доповідача: Музичко С.Г.,
            суддів: Болотова Є.В., Лапчевської О.Ф.,
при секретарі: Русинчук І.І.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 
відповідач -   ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах  малолітнього ОСОБА_3 
треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Служба у справах дітей Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації, КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва»
 
            розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_6 на заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 29 вересня 2017 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах  малолітнього ОСОБА_3 , треті особи - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Служба у справах дітей Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації, КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва» про встановлення порядку користування житловим приміщенням та вселення,
В С Т А Н О В И В :
 
У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , про встановлення порядку користування житловим приміщенням та вселення.
Позов обгрунтований тим, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 є співвласниками кв. АДРЕСА_1 . Позивач та відповідач ОСОБА_2 є власниками 2/3 частини кв. АДРЕСА_1 відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 29 листопада 2001  року, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Глушко Л. В. за реєстровим № 2064.
ОСОБА_1 та її малолітній син ОСОБА_7 зареєстровані у спірній квартирі, але фактично не проживають через неможливість досягти згоди щодо користування цією квартирою з іншими співвласниками та мешканцями.
Між сторонами у справі виник спір щодо вселення та визначення порядку користування квартири.
ОСОБА_1 , що діє в інтересах ОСОБА_7 , просила суд вселити її у квартиру АДРЕСА_1 та встановити порядок користування нею, за яким кімнату площею 14,8 кв. м виділити у її користування, кімнату площею 16,3 кв. м виділити в користування відповідачу ОСОБА_3 , а кімнату площею 9,9 кв. м виділити в користування відповідачу ОСОБА_2 , місця загального користування (кухня, коридор, ванна, вбиральня) залишити в загальному користуванні.
Заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 29 вересня 2017 року позов ОСОБА_1 про встановлення порядку користування житловим приміщенням та вселення задоволено. 
Вселено ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_7 2012 р.н. у квартиру АДРЕСА_1 . 
Встановлено порядок користування квартирою  АДРЕСА_1 , виділивши жилу кімнату площею 14,8 кв.м. ОСОБА_1 , яка діє в інтересах  ОСОБА_7 , 2012 р.н. Виділено у користування ОСОБА_2 , яка діє в інтересах  ОСОБА_3 , 2004 р.н. кімнату площею 16,3 кв.м. та кімнату площею 9,9 кв.м. , місця загального користування: коридор, кухня, вбиральня, ванна кімната - залишити у спільному користуванні.
Постановою Апеляційного суду міста Києва від 21 грудня 2017 року заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 25 вересня 2017 року в частині визначення порядку користування житловою площею скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, про залишення позову без задоволення. В іншій частині заочне рішення залишено без зміни.
Постановою Верховного Суду від 20 лютого 2020 року касаційну скаргу  ОСОБА_1 задоволено частково, постанову Апеляційного суду міста Києва від 21 грудня 2017 року в частині встановлення порядку користування житловим приміщенням скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. В іншій частині рішення залишено без змін.
Скасовуючи частково рішення суду апеляційної інстанції Верховний суд зазначив, що лише вселення позивача без визначення порядку користування квартирою не забезпечує правового захисту власника частки, яка йому належить, згідно з договором купівлі-продажу від 29 листопада 2001 року.
В поданій апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 просить заочне рішення суду скасувати, ухвалити нове,  яким в задоволенні позову відмовити.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження існування перешкод у  користуванні власністю з боку відповідачів. Виділення позивачу кімнати, площею 14.8 кв.м. порушує права ОСОБА_2 та суперечить вимогам закону.
В судовому засіданні відповідач апеляційну скаргу підтримала, просила її задовольнити.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про місце , дату та час розгляду справи повідомлялись належним чином.
Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що позивачу на підставі договору дарування  належить 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 , проте між співвласниками майна існують неприязні відносини та відповідач чинить перешкоди у користуванні спільною квартирою. 
Колегія суддів  погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та її неповнолітній син ОСОБА_3 є співвласниками по 1/3 частини кв. АДРЕСА_1 .
Згідно з договором купівлі-продажу кв. АДРЕСА_1 від 29 листопада 2001року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є її співвласники по 1/3 частині. ОСОБА_3 є власником 1/3 частини спірної квартири відповідно до договору дарування від 29 листопада 2001року.
ОСОБА_1 та її малолітній син ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у спірній квартирі зареєстровані, але фактично не проживають у зв`язку із неможливістю досягнення згоди в користуванні цією квартирою з іншими мешканцями (відповідачами) через неприязні відносини з ними та вчинення відповідачами перешкод у користуванні квартирою, що підтверджено заявою до ЖЕК-514 від 23 вересня 2008 року.
Відповідно до плану-схеми квартира АДРЕСА_1 складається з трьох житлових кімнат площею 9,9 кв. м, 14,8 кв. м та 16,3 кв. м, коридору 6,4 кв. м, кухні 7,0 кв. м, вбиральні 1,0 кв. м, ванної 1,4 кв. м. Житлова площа квартири становить 41 кв. м ( а. с.15).
Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 29 квітня 2009 року, яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 15 жовтня 2009 року, у справі № 20309/2009 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , треті особи: орган опіки та піклування Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації, про стягнення грошової компенсації вартості частки у спільному майні в позові відмовлено.
За правилами частини першої  статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Частиною першою статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
При цьому, згідно з вимогами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції визначив порядок користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 , виділивши 
жилу кімнату площею 14,8 кв.м. ОСОБА_1 , яка діє в інтересах  ОСОБА_7 , 2012 р.н. Виділено у користування ОСОБА_2 , яка діє в інтересах  ОСОБА_3 , 2004 р.н. кімнату площею 16,3 кв.м. та кімнату площею 9,9 кв.м., місця загального користування: коридор, кухня, вбиральня, ванна кімната - залишити у спільному користуванні.
Такі висновки суду першої інстанції є правильними, відповідають обставинам справи та ґрунтуються на вимогах закону.
Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.
Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.
У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим.
Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому, допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.
Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду  від 03.10.2018 року, справа № 61-21395св 18, та Верховним Судом України у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року, справа № 6-1500цс15.
 Відтак, при виділенні ОСОБА_1 , яка діє в інтересах  ОСОБА_7 , 2012 р.н. , у користування житлової кімнати площею 14.8 кв. м перевищення її ідеальної частки у житловій площі складає 1,2 кв. м  (загальна площа квартири - 41 кв. м., 1/3 частини квартири становить 13,6 кв.м.)  що є незначним перевищенням її ідеальної частки і не порушує права інших співвласників - ОСОБА_2 та ОСОБА_5 .
Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо порушення прав ОСОБА_2 при виділенні  позивачу кімнати, площею 14.8 кв.м. спростовується вищенаведеним.
Зустрічних позовних вимог щодо встановлення порядку користування квартирою ОСОБА_2 заявлено не було.
Доводи щодо відсутності доказів на підтвердження перешкод у користуванні власністю позивачу з боку відповідачів, колегія суддів відхиляє, оскільки наявність позову свідчить про  існування спору.
Доводи апеляційної скарги щодо того, що малолітній син позивача  ОСОБА_7 станом на 28.03.2017 року не зареєстрований у спірній квартирі не позбавляє останнього права на користування зазначеним майном. 
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Положеннями ч.1 ст.375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Враховуючи, що при ухваленні рішення, судом першої інстанції не допущено порушень норм матеріального та процесуального права, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення  суду та задоволення апеляційної скарги.
Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд  
 
               П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 29 вересня 2017 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів. 
 
Повний текст постанови виготовлено 02 липня 2020 року.
        
            Суддя-доповідач                                                                    

            Судді