Ухвала
 
18 вересня 2020 року
м. Київ
 
справа № 705/2876/19
провадження № 61-8176ск20 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Петрова Є.В., Сімоненко В. М.,
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Черкаського апеляційного суду від 30 квітня 2020 рокуу справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
ВСТАНОВИВ:
У червні 2019 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Позов мотивований тим, щопозивач є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 26 серпня 1999 року, посвідченого завідуючим Уманською державною нотаріальною конторою Копиловим В. І., зареєстровано в реєстрі за № 2-2176.
У зазначеному житловому будинку прописана його колишня дружина ОСОБА_2 . Відповідач проживає за адресою: АДРЕСА_2 , але зареєстрована в будинку позивача, в якому фактично не проживає з 05 лютого 2012 року.
В утриманні будинку ОСОБА_2 участі не приймає, комунальні послуги не сплачує, у зв'язку з чим у позивача виникають проблеми зі сплатою комунальних послуг, які не надаються, але кошти за них нараховуються, а також він позбавлений можливості оформити субсидію, чим об'єктивно порушуються його права.
Вважає, що відповідач у зв`язку з тривалим непроживанням у будинку без поважних причин з 2012 року і по даний час втратила право на користування ним.
На підставі викладеного позивач просив суд визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: будинком АДРЕСА_1 .
Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 18 вересня 2019 року позов задоволено.
Визнано ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: будинком  АДРЕСА_1 .
Постановою Черкаського апеляційного суду від 30 квітня 2020 року рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 18 вересня 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову.
У касаційній скарзі, яка надійшла до Верховного Суду у травні 2020 року, ОСОБА_1  просить скасувати постанову Черкаського апеляційного суду від 30 квітня 2020 року та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Підставами касаційного оскарження ОСОБА_2 зазначає неврахування судом апеляційної інстанції висновків щодо застосування статей 57, 60 СК України у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду України: від 01 липня 2015 року у справі № 6-612цс15 та від 25 листопада 2015 року у справі № 6-2333цс15. 
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
Судом встановлено, що сторони з 31 жовтня 1998 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 19 червня 2012 року був розірваний.
Статтею 22 КпШС України визначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
Згідно з договором купівлі-продажу, укладеним 26 серпня 1999 року, зареєстрованим в реєстрі за № 2-2176, посвідченим завідуючим Уманської міської державної нотаріальної контори Копиловим В. І., ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_1 купив належний продавцю на праві власності жилий будинок з надмірними спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 .
Тому зазначений будинок був придбаний під час шлюбу, а тому є спільною сумісною власністю подружжя.
Статтею 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
За змістом частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Із зазначених норм права слідує, що позбавлення права власності можливе лише в порядку і на підставах визначених законом.
Зміст права власності складається з обов`язкових трьох складових, а саме права володіння, користування та розпорядження (частина перша статті 317 ЦК України).
Порушення хоча б однієї складової є порушенням права власності в цілому.
Згідно з частинами першою та другою статті319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (частина друга статті 317 ЦК України).
Таким чином, така підстава як не проживання особи в будинку, який належить хоча б частково на праві власності останній, не може бути підставою для визнання такою, що втратила право користування зазначеним будинком, оскільки фактично є позбавленням права власності в цілому.
Докази, які б свідчили про припинення права власності ОСОБА_2 на частку у спільному майні у матеріалах справи відсутні, як відсутні і докази того, що між сторонами був проведений поділ майна подружжя. Звернення до суду з позовом є правом, а не обов`язком особи, тому не використання зазначеного права не є підставою для позбавлення права власності.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції посилався в рішенні на норми статті 107 ЖК України (аналогічна стаття 167 ЖК України), згідно з якими наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття.
Суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_2 не є наймачем, а являється співвласником будинку, так як і позивач.
Доводи касаційної скаргипро те, що судом апеляційної інстанції не враховано висновків щодо застосування статей 57, 60 СК України у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України: від 01 липня 2015 року у справі № 6-612цс15 та від 25 листопада 2015 року у справі № 6-2333цс15, є безпідставними, оскільки суд апеляційної інстанції переглянув рішення суду першої інстанції відповідно до цих висновків.
Оцінивши докази, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що жилий будинок з надмірними спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 , є спільним майном подружжя, а тому визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування зазначеним будинком, фактично є позбавленням її права власності. 
Зі змісту касаційної скарги, судового рішення, що оскаржується, та доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що скарга є необґрунтованою, наведені в касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновків щодо його незаконності та неправильності, а також Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.
Підстави, передбачені статтею 411 ЦПК України, для скасування судового рішення, що оскаржується, відсутні.
Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
У відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на постанову Черкаського апеляційного суду від 30 квітня 2020 року, відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                С. Ю. Мартєв
 
Є. В. Петров
 
В. М. Сімоненко