Постанова                                         
Іменем України
 
10 червня 2020 року
м. Київ
 
справа № 404/8982/14-ц
провадження № 61-36682св18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Ступак О. В.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О., Усика Г. І. (суддя-доповідач), 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - ОСОБА_2 , 
треті особи: приватний нотаріус Кіровоградського міського нотаріального округу Письменна Людмила Іванівна, Кіровський відділ державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кіровоградського міського управління юстиції у Кіровоградській області,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда 
від 12 грудня 2017 року у складі судді Галагана О. В. та постанову Апеляційного суду Кіровоградської області від 10 квітня 2018 року у складі колегії суддів: Кіселика С. А., Авраменко Т. М., Чельник О. І.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог 
 
У жовтні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до  ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Кіровоградського міського нотаріального округу Письменна Л. І., Кіровський відділ державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кіровоградського міського управління юстиції у Кіровоградській області, про визнання шлюбу та заповіту недійсними.
 
На обгрунтування позовних вимог зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати - ОСОБА_3 , після смерті якої відкрилася спадщина на належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 .
 
01 травня 2014 року вона звернулася до державного нотаріуса Кіровоградської міської державної нотаріальної контори № 2 із заявою про прийняття спадщини, де їй стало відомо, що 21 червня 2013 року мати склала заповіт, яким заповідала квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_2 , з яким вона уклала шлюб 01 липня 2011 року , про який вона також обізнана не була.
 
Посилаючись на те, що на момент укладення шлюбу та на момент посвідчення заповіту, ОСОБА_1 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними у зв`язку з наявними у неї психічними захворюваннями, крім того погано пересувалася, була майже сліпою, просила визнати недійсними шлюб, укладений 01 липня 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , актовий запис за № 348 у Кіровському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Кіровоградського міського управління юстиції у Кіровоградській області, та заповіт від 21 червня 2013 року, складений ОСОБА_3 на ім`я 
ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Письменною Л. І., зареєстрований у реєстрі за № 491.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанцій
 
Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 12 грудня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Додатковим рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 05 лютого 2018 року вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не довела наявності передбачених законом підстав для визнання шлюбу та заповіту недійсними, зокрема, що на момент укладення шлюбу зі ОСОБА_2 та складання оспорюваного заповіту було відсутнє вільне волевиявлення ОСОБА_3 на вчинення таких дій. Висновок судово-психіатричної експертизи від 11 серпня 2015 року № 408, складений комісією судових експертів-психіатрів Комунального закладу «Кіровоградська обласна психіатрична лікарня» (далі - КЗ «Кіровоградська обласна психіатрична лікарня»), про наявність у 
ОСОБА_3 на момент реєстрації шлюбу та складення заповіту психічного захворювання у вигляді деменції, не містить аналізу тяжкості її психічного стану здоров`я, та грунтується лише на припущеннях того, що розвиток хвороби, за встановленими померлій у 2008 році діагнозом «дисциркуляторна енцефалопатія ІІ-ІІІ ступеню», зазвичай призводить до психічного розладу у вигляді деменції, а тому зазначений експертний висновок не може бути покладений в основу судового рішення. Згідно з висновком судово-психіатричної експертизи від 05 травня 2017 року № 278, проведеним комісією судово-психіатричних експертів Київського міського центру судово-психіатричної експертизи, надана медична документація та інші матеріали справи не дають підстав для висновку про наявність у ОСОБА_3 на момент реєстрації шлюбу ( 01 липня 2011 року ) та складання заповіту ( 
21 червня 2013 року ) психічних розладів. Відповідно до пояснень приватного нотаріуса Кіровоградського міського нотаріального округу Письменної Л. І. під час посвідчення заповіту будь-якого тиску (фізичного чи психологічного) на 
ОСОБА_3 вчинено не було, що не спростовує її волевиявлення на складання заповіту на користь відповідача.
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Апеляційного суду Кіровоградської області від 10 квітня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 12 грудня 2017 року та додаткове рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 05 лютого 2018 року залишено без змін.
 
Судове рішення апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та застосував норми матеріального права. Вирішуючи спір, суд обгрунтовано відхилив висновок судово-психіатричного експертизи від 11 серпня 2015 року № 408, оскільки він грунтується лише на матеріалах медичної документації, наданої у розпорядження експертів позивачем, без урахування іншої медичної документації, що знаходилася у розпорядженні відповідача та була досліджена експертами під час проведення комісійної судово-психіатричної експертизи. Оскільки висновок судово-психіатричної експертизи від 05 травня 2017 року 
№ 278, проведеної експертами Київського міського центру судово-психіатричної експертизи, не містить категоричного висновку про наявність у ОСОБА_3 на момент реєстрації шлюбу та складення заповіту психічних розладів, які б унеможливлювали усвідомлення нею значення своїх дій та можливість керувати ними, і позивач не надала доказів на його спростовування, апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції є законним та обгрунтованим, а доводи апеляційної скарги необгрунтованими. 
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
 
У червні 2018 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга 
ОСОБА_1 , у якій вона просила скасувати рішення Кіровського районного суду 
м. Кіровограда від 12 грудня 2017 року і постанову Апеляційного суду Кіровоградської області від 10 квітня 2018 року, та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм процесуального права та порушення норм матеріального права. 
 
Касаційна скарга мотивована посиланням на те, що суд першої інстанції належно не мотивував призначення у справі повторної судової психіатричної експертизи за наявності висновку експертів від 11 серпня 2015 року, складеного на виконання ухвали Кіровського районного суду м. Кіровограда від 14 травня 2015 року експертами КЗ «Кіровоградська обласна психіатрична лікарня». Суд не звернув увагу на заперечення позивача щодо необхідності призначення такої експертизи з огляду на те, що при вирішення питання про призначення судової психіатричної експертизи, проведення якої доручалося експертам КЗ «Кіровоградська обласна психіатрична лікарня», відповідач та його представник не ставили на вирішення експертів свої питання, не заявляли клопотання при виклик та допит свідків з їх сторони, не надавали наявні у них матеріали (документа) для проведення експертного дослідження. Ухвала суду від 07 квітня 2016 року про призначення у справі посмертної комісійної судово-медичної експертизи не містить обгрунтування призначення повторного експертного дослідження. Задовольняючи клопотання представника відповідача про призначення у справі повторної судово-психіатричної експертиз, суд долучив надані ОСОБА_2 склеєні аркуші записів невстановлених осіб, як «медичну картку померлої» з відірваною титульною сторінкою та попередньо вирваними аркушами, що можливо містили записи про психічне захворювання ОСОБА_3 , натомість були залишені лише записи лікарів інших вузькопрофільних спеціалізацій.
 
Незважаючи на незаконність призначення у справі повторного експертного дослідження (комісійної судово-психіатричної експертизи) та неналежність доданих для її проведення матеріалів, суд апеляційної інстанції не надав правової оцінки висновку Київського міського центру судово-психіатричної експертизи від 05 травня 2017 року № 278, та висновку експертів від 11 серпня 2015 року КЗ «Кіровоградська обласна психіатрична лікарня», як окремо кожного так і у сукупності з іншими наявними у справі доказами, обмежившись лише посиланням на те, що суд першої інстанції правильно не прийняв до уваги висновок, складений експертам КЗ «Кіровоградська обласна психіатрична лікарня».
 
Суди також не урахували, що на відміну від експерта КЗ «Кіровоградська обласна психіатрична лікарня» Григор`євої І. В., яка відповіла на всі питання сторін, що стосувалися проведеного експертного дослідження, виключивши будь-які сумніви щодо повноти його проведення, експерт Київського міського центру судово-психіатричної експертизи до суду не з`явився та не роз`яснив наданий ним висновок, що ставить під сумнів його обгрунтованість. 
 
Відзив на касаційну скаргу не надійшов.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Відповідно до статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), який набрав чинності з 15 грудня 2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій
 
Судами попередніх інстанцій установлено, що 01 липня 2011 року 
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб.
 
21 червня 2013 року ОСОБА_3 склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Письменною Л. І., зареєстрований у реєстрі за № 491, яким заповіла усе належне їй на день смерті майно ОСОБА_2  
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, після її смерті відкрилася спадщина на квартиру  АДРЕСА_1 . 
 
Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 14 травня 2015 року за клопотанням представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 у справі призначено посмертну судово-психіатричну експертизу, на вирішення якої поставлено питання: чи здатна була  ОСОБА_3 станом на 01 липня 2011 року (укладення шлюбу) та 21 червня 2013 року (складання заповіту) усвідомлювати значення своїх дій та розумно керувати ними.
 
Відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи від 11 серпня 
2015 року № 408, складеного комісією експертів КЗ «Кіровоградська обласна психіатрична лікарня», ОСОБА_3 , починаючи з 2008 року страждала на дисциркуляторну енцефалопатію ІІ-ІІІ (атеросклеротичного, гіпертонічного), зловживала алкоголем. Наявність гіпертонічної хвороби та зловживання алкоголем значно обтяжило перебіг хвороби. Алкоголь має хронічну мультифакторіальну дію, порушуючи функцію головного мозку та поведінку. З квітня 2011 року діагностовано дисциркуляторну енцефалопатію ІІ-ІІІ ступенів змішаного генезу, прогресуючий перебіг, виражений вестибулопатичний, виражений психоорганічний синдром, мнестичні порушення. Перебіг дисциркуляторної енцефалопатії супроводжується певними інтелектуально-мнестичними порушеннями, при дисциркуляторній енцефалопатії ІІ-ІІІ ступенів до ступеню слабоумства. Психічний статус ОСОБА_3 , зафіксований у щоденниках спостереженнях (з 2008 року по 2013 рік включно) та показаннях свідків, лікарів відповідно до клінічних діагностичних критеріїв МКК 10, свідчить про наявність у досліджуваної судинної деменції. Зважуючи на основні етіологічні форми дисциркуляторної енцефалопатії діагностовані у ОСОБА_3 - (атеросклеротичного, гіпертонічного генезу), ОСОБА_3 з 2008 року страждала на субкортикальну судинну деменцію. 
 
На підставі наведеного, комісія експертів КЗ «Кіровоградська обласна психіатрична лікарня» дійшла висновку, що ОСОБА_3 на момент укладення шлюбу ( 01 липня 2011 року ) та складання заповіту ( 21 червня 2013 року ) страждала на хронічне психічне захворювання у формі субкортикальної судинної деменції, яке позбавляло її можливості усвідомлювати значення своїх дій та розумно керувати ними. 
 
Відповідно до висновку судово-медичної експертизи від 29 лютого 2016 року 
№ 3, складеного КЗ «Кіровоградське обласне бюро судово-медичної експертизи» на виконання ухвали Кіровського районного суду м. Кіровограда 
від 19 листопада 2015 року, згідно із записами у амбулаторній карті лікаря-невропатолога, лікаря-психіатра ОСОБА_3 страждала на захворювання: дисциркуляторна енцефалопатія ІІ-ІІІ ступенів змішаного генезу, церебросклероз (гіпертонічна хвороба ІІІ ступеню), виражена вестбулопатія, виражена церебрастенія з інтелектуально-містичними порушеннями особистості, психічні та поведінкові порушення, як наслідок вживання алкоголю. 
 
Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 07 квітня 2016 року, з урахуванням ухвали Кіровського районного суду м. Кіровограда від 27 травня 2015 року, за клопотанням представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 у справі призначено повторну комісійну судово-психіатричну експертизу, на вирішення якої поставлено питання: чи страждала ОСОБА_3 тяжким психічним захворюванням на момент укладення шлюбу ( 
01 липня 2011 року ) та складання заповіту ( 21 червня 2013 року ); за наявності у 
ОСОБА_3 тяжкої психічної хвороби на момент укладення шлюбу ( 
01 липня 2011 року ) та складення заповіту ( 21 червня 2013 року ), чи могла вона усвідомити значення своїх дій та керувати ними, з урахуванням висновку судово-психіатричної експертизи від 11 серпня 2015 року № 408.
 
Відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи від 05 травня 
2017 року № 278 комісія експертів дійшла висновку, що:
1)      на момент укладення шлюбу (01 липня 2011 року) та на момент складення заповіту ( 21 червня 2013 року ) ОСОБА_3 виявляла ознаки органічного ураження головного мозку поєднаного (судинно-інтоксикаційного генезу) з інтелектуально-мнестичним зниженням. При цьому ступінь наявних у ОСОБА_3 у зазначені періоди часу розладів психічної діяльності встановити не представляється можливим через суперечливість та взаємовиключність наданих на зазначену експертизу матеріалів;
2)     на момент на момент укладення шлюбу (01 липня 2011 року ) та на момент складення заповіту ( 21 червня 2013 року ) ОСОБА_3 виявляла ознаки органічного ураження головного мозку поєднаного (судинно-інтоксикаційного генезу) з інтелектуально-мнестичним зниженням. Проте через суперечливість та взаємовиключність наданих на зазначену експертизу матеріалів встановити ступінь наявних у ОСОБА_3 у зазначені періоди часу психічних розладів та її здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними не представляється можливим.
 
Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування
 
Вивчивши матеріали справи, доводи касаційної скарги та відзиву на неї, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково з таких підстав.
 
Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
 
Пунктами 1, 2 частини другої статті 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права; визнання правочину недійсним.
 
Частиною першою статті 203 ЦК України закріплено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, 
а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
 
Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (частина третя статті 203 ЦК України).
 
Загальні підстави недійсності правочину визнечені статтею 215 ЦК України. Так, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
 
Частиною першою статті 225 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
 
Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину, суд відповідно до статті 145 ЦПК України 2004 року (кореспондується зі статтею 105 ЦПК України) зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України 2004 року (кореспондується зі статтею 89 ЦПК України).
 
Статтею 1257 ЦК України визначено вичерпний перелік підстав визнання заповіту недійсним, відповідно до частин першої та другої якої, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Суд визнає заповіт недійсним, якщо за позовом заінтересованої особи буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.
 
Згідно з частиною першої статті 40 Сімейного кодексу України шлюб визнається недійсним за рішенням суду, якщо він був зареєстрований без вільної згоди жінки або чоловіка.Згода особи не вважається вільною, зокрема, тоді, коли в момент реєстрації шлюбу вона страждала тяжким психічним розладом, перебувала у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння, в результаті чого не усвідомлювала сповна значення своїх дій і (або) не могла керувати ними, або якщо шлюб було зареєстровано в результаті фізичного чи психічного насильства.
 
Позовні вимоги про визнання недійсними шлюбу, зареєстрованого 01 липня 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , та заповіту, складеного ОСОБА_3 21 червня 2013 року, ОСОБА_1 обгрунтовувала посилаючись на те, що станом на момент укладення шлюбу та посвідчення заповіту, волевиявлення ОСОБА_3 не було вільним, оскільки вона внаслідок психічного захворювання не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.
 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсними шлюбу та заповіту, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що висновок складений експертами КЗ «Кіровоградська обласна психіатрична лікарня» № 408 від 11 серпня 2015 року про те, що ОСОБА_3 на момент укладення шлюбу та складання заповіту страждала на хронічне захворювання у формі субкортикальної судинної деменції, яке позбавляло її можливості усвідомлювати значення своїх дій та розумно керувати ними грунтується на припущеннях, оскільки не містить аналізу тяжкості її психічного стану здоров`я на момент вчинення таких дій, що викликає сумнів у його об`єктивності та обгрунтованості, а тому за відсутності інших доказів на підтвердження наявності у ОСОБА_3 тяжкої психічної хвороби та наявності висновку експертів Київського міського центру судово-психіатричної експертизи від 05 травня 2017 року № 278 про неможливість встановити ступінь наявних у ОСОБА_3 у зазначені періоди часу психічних розладів, через суперечливість та взаємовиключність наданих на експертизу матеріалів, суд дійшов висновку про недоведеність ОСОБА_1 позовних вимог.
 
З такими висновками судів попередніх інстанцій погодитися не можна оскільки, суди їх дійшли з порушенням норм процесуального права. 
 
Частина четверта статті 10 ЦПК України 2004 року покладає на суд обов`язок сприяти всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, сприяти здійсненню особами, які беруть участь у справі, в реалізації їхніх прав. 
 
Цивільно-процесуальне законодавство регламентує чітко визначений алгоритм дій суду та учасників судового засідання щодо порядку здійснення процесуальних дій, зокрема відповідно до частин першої та другої статті 131 ЦПК України 2004 року сторони зобов`язані подати свої докази суду до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті. Докази, подані з порушенням вимог, встановлених частиною першою цієї статті, не приймаються, якщо сторона не доведе, що докази подано несвоєчасно з поважних причин.
 
За змістом положень статей 143, 144 ЦПК України 2004 року, для з`ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі, і експертиза призначається ухвалою суду.
 
Призначення експертизи є обов`язковим у разі заявлення клопотання хоча б однією із сторін, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи (пункт 2 частини першої статті 145 ЦПК України 2004 року). 
 
Відповідно до частини другої статті 150 цього Кодексу повторна експертиза призначається, якщо висновок експерта буде визнано необгрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи. 
 
Задовольняючи клопотання представника ОСОБА_2 - 
ОСОБА_6 про призначення у справі повторної судової-психіатричної експертизи, суд першої інстанції не навів обгрунтування необхідності призначення такої експертизи, зокрема за наявності у справі висновку судово-психіатричного експертизи №408 від 11 серпня 2015 року № 408, суд не вказав у чому полягає його необгрунтованість або суперечливість іншим матеріалам справи, що викликає обгрунтований сумнів у його повноті та правильності. 
 
На зазначені порушення судом першої інстанції норм процесуального права 
ОСОБА_1 посилалася у апеляційній скарзі, однак у оскаржуваній постанові апеляційного суду не наведено обгрунтування відхилення судом таких аргументів заявника, як не містить і мотивів відхилення її доводів про те, що суд першої інстанції у порушення вимог статті 131 ЦПК України прийняв та надав для проведення повторної судово-психіатричної експертизи докази, надані відповідачем після проведення судово-психіатричної експертизи від 11 серпня 2015 року № 408, за відсутності доказів неможливості їх подання при вирішенні питання про призначення зазначеної експертизи, з урахуванням того, що відповідач ОСОБА_2 та його представник були присутніми при обговоренні питання про призначення такої експертизи, своїх питань на вирішення експертів не ставили, і не заявляли клопотань про приєднання до матеріалів справи відповідних письмових доказів та виклик свідків. 
 
Переконливими у цьому контексті є і аргументи заявника про приєднання судом до матеріалів справи та направлення на дослідження при проведенні повторної судово-психіатричної експертизи «медичної картки»  ОСОБА_3 з відсутнім титульним листом та вирваними аркушами, що викликає обгрунтований сумнів у допустимості такого письмового документу, як доказу. 
 
За змістом статті 212 ЦПК України 2004 року, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному  та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови.
 
У випадках, коли у справі щодо одного й того ж предмета проведено декілька експертиз, у тому числі комплексну, комісійну, додаткову чи повторну, суд повинен дати оцінку кожному висновку з точки зору всебічності, повноти й об`єктивності експертного дослідження. Не повинна віддаватись перевага висновку експертизи лише тому, що вона проведена комісійно, повторно, експертом авторитетної установи або таким, який має більший досвід експертної роботи, тощо.
 
Зазначеним вимогам процесуального закону оскаржувані судові рішення не відповідають, оскільки у них не відображені всебічний аналіз, повнота та об`єктивність наявних у матеріалах справи експертних досліджень. Зокрема відхиляючи висновок судово-психіатричної експертизи від 11 серпня 2015 року № 408, суд першої інстанції обмежився лише узагальненим висновком про те, що він грунтується на припущеннях, не звернувши увагу, що він є послідовним з повним викладенням аналізу дослідження наданої експертам медичної документації, хронології розвитку, характеристики та ступеня психічного захворювання ОСОБА_3 , є чітким та однозначним, не допускає різних варіантів його тлумачення, і був підтриманий у судовому засіданні експертом Григор`євою І. В. , яка надали вичерпні відповіді на поставлені сторонами питання. 
 
Надаючи перевагу висновку Київського міського центру судово-психіатричної експертизи від 05 травня 2017 року № 278, суд першої інстанції не надав належної оцінки щодо повноти проведеного експертами дослідження, зокрема щодо перебігу та ступеня психічного захворювання ОСОБА_3 , відсутності мотивованого обгрунтування експертів, у чому саме полягає суперечливість та взаємовиключність наданих на дослідження матеріалів, що позбавило їх можливості встановити ступінь наявних у ОСОБА_3 психічних розладів станом на день укладення шлюбу та складання заповіту. Апеляційний суд зазначених недоліків не виправив, не перевірив та не надав оцінки доводам апеляційної скарги щодо невідповідності показань свідків зі сторони відповідача щодо обставин психічного і фізичного стану здоров`я ОСОБА_3 та зловживання нею спритними напоями, наявним у матеріалах справи документальним доказам (медичній документації) та поясненням інших свідків у їх сукупності. 
 
Судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим. Суд зобов`язаний надати правову оцінку всім доводам і аргументам сторін. 
 
Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. …Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).
 
Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).
 
Ураховуючи, що апеляційний суд не виправив недоліки суду першої інстанції щодо неналежного дослідження наявних у справі доказів та недостатньої вмотивованості рішення суду першої інстанції, не надав детальної та обгрунтованої відповіді на кожен аргумент апеляційної скарги, оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції не може вважатись законною та обгрунтованою, а тому підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Згідно з підпунктом першим частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
 
Ураховуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що судове рішення суду апеляційної інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, що відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
З огляду на висновок касаційного суду щодо результатів вирішення касаційної скарги, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, підлягають розподілу за результатами розгляду спору по суті.
 
Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1  задовольнити частково.
 
Постанову Апеляційного суду Кіровоградської області від 10 квітня 2018 року скасувати, справу направити на новий пригляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                          О. В. Ступак
Судді:                                                                           І. Ю. Гулейков
А. С. Олійник 
С. О. Погрібний
Г. І. Усик