Справа № 466/9689/17                                Головуючий у 1 інстанції: Невойт П.С. 
Провадження № 22-ц/811/212/18                        Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М. 
Категорія:39

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

10 вересня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючої - судді Копняк С.М.,
суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.
секретар – Жукровська Х.І.,
з участю відповідача ОСОБА_1 та представника відповідача ОСОБА_2 , представника правонаступника позивача Мартиневича Ю.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 11 квітня 2018 року, ухвалене у складі головуючого судді - Невойта П.С., у справі за позовом ПАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є ОСОБА_3 , до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки , -        

в с т а н о в и л а:

07.12.2017 року позивач ПАТ «Універсал Банк», правонаступником якого було Товариство з обмеженою відповідальністю «Галицька фінансова компанія», а на даний час є ОСОБА_3 , звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 , третьої особи ОСОБА_4 про звернення стягнення, в якій просив суд ухвалити рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , яка складається з п`яти кімнат, житловою площею 91,7 кв.м. та кухні, загальна площа квартири становить 148,3 кв.м., що належить ОСОБА_1 на праві приватної власності, шляхом продажу предмету іпотеки на електронних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», за початковою ціною 1 645 000, 00 грн. в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором №011-2926/840-0902 від 28.12.2007 року, укладеним з ОСОБА_1 в сумі 159 700, 36 дол. США та стягнення судових витрат в сумі 1 600, 00 грн.
В обґрунтування позовних вимог банк покликався на те, що між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 28.12.2007 року було укладено кредитний договір №011-2926/840-0902 на загальну суму 146 100, 00 доларів США з терміном повернення кредиту до 10.09.2032 року.
Одночасно з метою забезпечення виконання зобов`язань відповідача за кредитним договором між позивачем та ОСОБА_4 було укладено договір поруки №011-2926/840-840/0902-Р/1 від 28.12.2007 року, за умовами якого, ОСОБА_4 зобов`язується перед позивачем відповідати за невиконання відповідачем усіх зобов`язань, що виникли за кредитним договором № 011-2926/840-0902 від 28.12.2007 року в повному обсязі як існуючих, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому.
Крім вищенаведеного, одночасно з метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 кредитним договором № 011-2926/840-0902 від 28.12.2007 року, було укладено між ОСОБА_1 - іпотекодавець та банком договір іпотеки від 28.12.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Сиротяком М.Р. За умовами договору іпотеки, іпотекодавць забезпечує вимоги іпотекодержателя, що випливають за кредитним договором №011-2926/840-0902 від 28.12.2007 року.
31.03.2008 року між банком та відповідачем було укладено додатковий договір б/н до договору іпотеки від 28 грудня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Сиротяком М.Р.
07.04.2010 року між банком та відповідачем було укладено договір про внесення змін та доповнень до Договору іпотеки від 28 грудня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Сиротяком М.Р.
Згідно договору іпотеки та додаткового договору до договору іпотеки, а саме п.1.2 іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю в якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором наступне майно: квартиру АДРЕСА_1 . Квартира складається з п`яти кімнат, житловою площею 91,7 кв.м та кухні, загальна площа квартири становить 148,3 кв.м.
Однак, відповідач ОСОБА_1 належним чином не виконувала умови договору, внаслідок чого допустила заборгованість.
24.06.2011 року Сихівським районним судом м. Львова було ухвалено рішення по справі №2-260/11 за позовом ПАТ «Універсал Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 011-2926/840-0902 від 28.12.2007 року про стягнення заборгованості в розмірі 151 588 доларів США 26 центів, що еквівалентно в національній валюті України за офіційним курсом НБУ станом на дату розрахунку 1 203 413 грн. 72 коп.
05.03.2012 року ухвалою Апеляційного суду Львівської області, справа №22ц-1041/12, рішення Сихівського районного суду м. Львова від 24.06.2011 року залишено без змін. Рішення набрало законної сили.
Оскільки станом на дату подання позову, заборгованість за кредитним договором залишається непогашеною, а вимога банку не виконаною, ПАТ «Універсал Банк» набуло законного права звернення стягнення на іпотечне майно відповідача в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.
Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 11 квітня 2018 року позовні вимоги ПАТ «Універсал Банк» про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено частково.
У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед ПАТ «Універсал Банк» за Кредитним договором №011-2926/840-0902 від 28.12.2007 року в сумі 159 700, 36 доларів США звернуто стягнення на Предмет іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 75, 70 кв.м., яка складається з 2-х кімнат житловою площею 39, 80 кв.м. та кухні, що належить ОСОБА_1 на праві власності, шляхом продажу Предмету іпотеки на електронних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження» за початковою ціною для реалізації, визначеною на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності на цей вид майна на момент реалізації предмета іпотеки.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання судових витрат. 
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 11 липня 2018 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 11.04.2018 року у справі за позовом ПАТ «Універсал Банк» до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_4 про звернення стягнення - залишено без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 11 квітня 2018 року оскаржила відповідач ОСОБА_1 , подавши апеляційну скаргу.
В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що рішення є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з неправильним застосуванням норм матеріального та порушенням норм процесуального права.
Вказує, що вона не була присутня на судових засіданнях, оскільки не була повідомлена про судові засідання по даній справі належним чином – повістки на адресу місця її проживання не надходили, що позбавило її право подати ряд доказів, відсутність яких призвела до ухвалення судом незаконного та необґрунтованого рішення. 
Зазначає, що кредитний договір №011-2926/840-0902 від 28.12.2007 року припинив свою дію з дати направлення відповідачу вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому у кредитора відсутні підстави для стягнення відсотків після дати направлення вимоги про дострокове повернення кредиту. 
Звертає увагу, що суд першої інстанції звернув стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу на електронних торгах без зазначення початкової ціни продажу, що суперечить вимогам статей 39 та 43 Закону України «Про іпотеку». 
Також вважає, що предмет іпотеки підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», тому звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 75, 70 кв.м., яка належить ОСОБА_1 на праві власності, на час дії даного закону є неможливим.
Просить скасувати заочне рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 11 квітня 2018 року та ухвалити нове – про відмову у задоволенні позову. 
15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п.9 ст.1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, дана справа розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року. 
       Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.
Відповідно до Указу Президента України № 452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий – Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.
04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.
       А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.        
       Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. 
Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення зазначеним вимогам відповідає частково. 
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.
Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався частково. 
За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.
Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Судом встановлено, що між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого був ПАТ «Універсал Банк», та ОСОБА_1 28.12.2007 року було укладено Кредитний договір № 011-2926/840-0902 на загальну суму 146 100,00 доларів США з терміном повернення кредиту до 10.09.2032 року.
З метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором між ВАТ «Універсал Банк» та громадянкою ОСОБА_4 було укладено договір поруки № 011-2926/840-840/0902-Р/1 від 28.12.2007 року, за умовами якого, ОСОБА_4 зобов`язується перед ВАТ «Універсал Банк» відповідати за невиконання ОСОБА_1 усіх зобов`язань, що виникли за кредитним договором № 011-2926/840-0902 від 28.12.2007 року в повному обсязі як існуючих, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому.
Одночасно, з метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за Кредитним договором № 011-2926/840-0902 від 28.12.2007, було укладено між ОСОБА_1 - іпотекодавець та банком договір іпотеки від 28 грудня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Сиротяком М.Р. За умовами договору іпотеки, іпотекодавць забезпечує вимоги іпотекодержателя, що випливають за кредитним договором № 011-2926/840-0902 від 28.12.2007 року.
Згідно договору іпотеки та додаткового договору до договору іпотеки, а саме п.1.2, іпотекодавець передає в іпотеку Іпотекодержателю в якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором наступне майно: - квартиру АДРЕСА_1 . Квартира складається з п`яти кімнат, житловою площею 91, 7 кв.м та кухні, загальна площа квартири становить 148, 3 кв.м.
Оскільки відповідачем по справі, належним чином не виконувались обов`язки щодо повернення кредиту, ПАТ «Універсал Банк» звернувся в суд з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором із позичальника та поручителя до суду.
24 червня 2011 року Сихівським районним судом м. Львова ухвалено рішення у справі № 2-260/11 за позовом ПАТ «Універсал Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 011-2926/840-0902 від 28.12.2007 року, яким стягнуто заборгованості в розмірі 151 588 доларів США 26 центів, що еквівалентно в національній валюті України за офіційним курсом НБУ станом на дату розрахунку 1 203 413 грн. 72 коп.
05 березня 2012 року ухвалою Апеляційного суду Львівської області рішення Сихівського районного суду м. Львова від 24 червня 2011 року залишено без змін і таке набрало законної сили.
Судом також встановлено, що рішення суду щодо стягнення заборгованості за кредитним договором не виконано, а заборгованість за кредитним договором в повному обсязі не погашена.
Статтею 575 Цивільного кодексу України визначено, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.
Правові наслідки порушення зобов`язання, забезпеченого іпотекою, передбачені Законом України «Про іпотеку».
Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання та є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (стаття 3 Закону України «Про іпотеку»).
Частиною першою статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.
Згідно зі статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.
Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (частина четверта статті 33 Закону України «Про іпотеку»).
Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено (в редакції, яка діяла на момент ухвалення рішення судом першої інстанції), що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 902/492/17 (провадження № 12-52гс18) зазначено, що: «положеннями частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. За наведеними вище положеннями законодавства іпотекодержатель (заставодержатель) має право задовольнити всі свої забезпечені заставою чи іпотекою вимоги до боржника за рахунок майнового поручителя у розмірі вартості фактичної реалізації предмета майнової поруки, що здійснюється в порядку, передбаченому законодавством (якщо інше не передбачено договором або законом). Отже, виражений у грошовій формі розмір зобов`язання майнового поручителя визначається виходячи із дійсних на відповідний момент зобов`язань боржника, які існують за основним зобов`язанням (кредитним договором), з урахуванням обсягу забезпечення за умовами забезпечувального договору. Оцінка предмета забезпечення (майна) сторонами на момент укладення договору не впливає на обсяг забезпечених вимог у разі звернення стягнення на предмет забезпечення».
А у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 235/3619/15-ц (провадження № 14-11цс18) також зазначено, що: «виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» можна зробити висновок, що у розумінні норми статті 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону. Разом з тим відповідно до статей 19, 57 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження під час здійснення виконавчого провадження не позбавлені можливості заявляти клопотання про визначення вартості майна, тобто визначення іншої ціни предмета іпотеки, ніж буде зазначена в резолютивній частині рішення суду, якщо наприклад, така вартість майна змінилася. З урахуванням наведеного, Велика Палата Верхового Суду дійшла висновку про те, що у спорах цієї категорії, лише незазначення у резолютивній частині рішення суду початкової ціни предмета іпотеки в грошовому вираженні не має вирішального значення, та не тягне за собою безумовного скасування судових рішень».
Законом України від 3 липня 2018 року № 2478-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування», який введений в дію з 04 лютого 2019 рокучастину першу статті 39 Закону України «Про іпотеку» викладено в такій редакції: "У разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації (у разі необхідності); спосіб реалізації предмета іпотеки; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації, за умови подання будь-якою із сторін клопотання про необхідність визначення такої ціни (крім реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах)", також після частини першої цієї статті доповнено новою частиною такого змісту: "У разі визначення судом способу реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів ціна предмета іпотеки у рішенні суду не зазначається та визначається при його примусовому виконанні на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій".
А згідно із Кодексом України з процедур банкрутства, який введено в дію 21 жовтня 2019 року абзац сьомий частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» (початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації, за умови подання будь-якою із сторін клопотання про необхідність визначення такої ціни (крім реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах) - виключено.
Ураховуючи викладене, доводи апеляційної скарги про незазначення в рішенні суду першої інстанції початкової ціни продажу предмета іпотеки, колегією суддів відхиляються, оскільки не впливають на правильність вирішення даного спору по суті. При цьому колегія суддів враховує, що на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, законодавство про іпотеку не містить вимоги про зазначення в рішенні суду про звернення стягнення на предмет іпотеки початкової ціни предмета іпотеки для його подальшої реалізації.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зроблено висновок, що «звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України».
У пункті 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц (14-10цс18) зроблено висновок, що «після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання».
Аналогічна правова позиція також викладена в постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 564/2199/15-ц, на яку посилається відповідач у поданій ним апеляційній скарзі, та яка безпідставно не була врахована судом першої інстанції, який погодився з можливістю нараховувати відсотки та штрафні санкції після ухвалення рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором.
У зв`язку із цим, колегія суддів частково погоджується з доводами апеляційної скарги у цій частині, та приходить до висновку, що оскаржуване рішення підлягає зміні, шляхом викладення абзацу другого його резолютивної частини у відповідності до вимог статті 39 Закону України «Про іпотеку», зокрема, із зазначенням загального розміру вимог та всіх його складових, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки, відповідно до рішення Сихівського районного суду м. Львова від 24 червня 2011 року.
Щодо мотивів апеляційної скарги про те, що позивач втратив можливість нарахування відсотків та штрафних санкцій не після ухвалення рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором, а з моменту направлення вимоги про дострокове погашення боргу у жовтні 2010 року, такі колегія суддів відхиляє. Як убачається з рішення Сихівського районного суду м. Львова від 24 червня 2011 року та ухвали Апеляційного суду Львівської області від 05 березня 2012 року, якою вказане рішення залишено без змін, розрахунок заборгованості за кредитним договором здійснено станом на 26 листопада 2010 року, і такий не відрізняється від вимоги про погашення заборгованості від 12 жовтня 2010 року.
Також колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції до спірних правовідносин не застосовано Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки предмет іпотеки підпадає під дію цього Закону, що має своїм наслідком неможливість звернення стягнення на нього, з таких підстав.
У підпункті 1 пункту1 Закону України від 03 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.
Відповідачем під час розгляду справи не доведено, що спірна квартира, яка була предметом іпотеки, використовувалася як місце постійного проживання позичальника (іпотекодавця), а тому підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», що також підтверджується довідкою з місця проживання про склад сім`ї і прописку, з якою убачається, що у квартирі, яка є предметом іпотеки іпотекодавець (відповідач) не проживає і не зареєстрована. А щодо площі предмета іпотеки, зокрема, її зменшення, то, як пояснив у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції представник правонаступника, та не заперечила сама відповідачка, таке зменшення відбулося внаслідок вчинення нею кримінального правопорушення щодо поділу предмета іпотеки, за яке вона засуджена вироком суду. Окрім цього, рішення суду першої інстанції позивачем у цій частині не оскаржується, а апеляційна скаргу щодо цього також не містить жодних доводів.
Щодо доводів апеляційної скарги про пропуск позивачем позовної давності та про застосування наслідків її спливу на стадії апеляційного розгляду, колегії суддів такі також відхиляє, виходячи з наступного.
Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України).
Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).
У пунктах 71 та 73постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц (провадження № 14-59цс18) зроблено висновок, що «створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін. Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції». 
Аналіз матеріалів справи свідчить, що ОСОБА_1 в суді першої інстанції не заявляла про застосування позовної давності. В заяві про перегляд заочного рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 11 квітня 2018 року (т. 1 а. с. 10-106) відсутня, як заява відповідача про застосування позовної давності, і така не містить жодних мотивів щодо позовної давності, зокрема її пропуску. В суді першої інстанції ОСОБА_1 належним чином повідомлялася про судові засідання у справі, однак жодного разу, за адресою місця її реєстрації, наданого на запит суду органом ГУДМС у Львівській області судові виклики (повідомлення) не отримала, проте за вказаною адресою отримала заочне рішення суду і з цієї адреси скеровувала, як заяву про перегляд заочного рішення, так і апеляційну скаргу, що дає підстави суду апеляційної інстанції вважати про зловживання з боку відповідачки своїми процесуальним правами, а саме в частині неотримання судової кореспонденції, а також про належне виконання судом своїх обов`язків щодо повідомлення її про час та місце розгляду справи. При цьому, колегія суддів враховує, що відповідачка достеменно знала про рішення Сихівського районного суду м. Львова від 24 червня 2011 року, яким з неї, солідарно з поручителем стягнуто заборгованість за кредитним договором, а також саме на цю адресу: АДРЕСА_2 їй надходить уся поштова кореспонденція з органів Державної виконавчої служби, на примусовому виконанні в яких перебуває згадане рішення суду.
Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зроблено висновок, що «доктрина venirecontrafactumproprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «nonconceditvenirecontrafactumproprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venirecontrafactumproprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».
У зв`язку із викладеним, враховуючи фактичні обставини справи, колегія суддів проходить до переконання, що доводи апеляційної скарги про неналежне повідомлення відповідачки судом першої інстанції про час та місце розгляду справи не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, нею також не наведено в апеляційній скарзі мотивів щодо неможливості подання заяви про застосування позовної давності у заяві про перегляд заочного рішення. А відтак, відсутні підстави для розгляду цієї заяви на стадії апеляційного перегляду оскаржуваного заочного рішення.
Пунктами першим та другим частини першої ст. 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Частиною другою цієї статті визначено, що неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Обов`язкових підстав для скасування оскаржуваного рішення колегією суддів не встановлено.
За таких обставин, апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, рішення суду першої інстанції слід змінити, виклавши його резолютивну частину, а саме абзац 2, в редакції цієї постанови. В решті рішення суду залишити без змін.
Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35). В контексті вказаної практики колегія суддів вважає обґрунтування цієї постанови достатнім. 
Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч.1 п.п. 1,2, 375, 376, 381-384, 389, 390, 393 ЦПК України, колегія суддів,- 

п о с т а н о в и л а:

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
       Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 11 квітня 2018 року змінити, виклавши абзац другий резолютивної частини рішення в наступній редакції:
«В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед Публічним акціонерним товариством «Універсал Банк» (ЄДРПОУ 21133352, МФО 322001, р/р НОМЕР_1 у ПАТ «Універсал Банк», юридична адреса:04114, м.Київ, вул. Автозаводська, 54/19), правонаступником якого є ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_2 , прож. АДРЕСА_3 , за Кредитним договором № 011-2926/840-0902 від 28 грудня 2007 року в сумі 151 588, 26 доларів США (сто п`ятдесят одна тисяча п`ятсот вісімдесят вісім доларів 26 центів США ), з яких: 144 074, 09 доларів США – заборгованість по тілу кредиту та 7 514, 17 доларів США – заборгованість по відсотках за користування кредитом, звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 75, 70 кв.м., яка складається з 2-х кімнат, житловою площею 39, 80 кв.м. та кухні, що належить ОСОБА_1 на праві власності, шляхом продажу предмету іпотеки на електронних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження» за ціною, що визначається при примусовому виконанні рішення на рівні не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності, або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. 
В решті рішення суду залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення. 
Повний текст постанови складено 21 вересня 2020 року. 

Головуюча         Копняк С.М.
Судді:         Бойко С.М.
                                                               Ніткевич А.В.