Постанова
Іменем України
24 вересня 2020 року
м. Київ
справа № 676/6526/19
провадження № 51-1684км20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                              ОСОБА_1 ,
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання               ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
захисника
(в режимі відеоконференції)                   ОСОБА_6 ,
засудженого
(в режимі відеоконференції)                   ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на вирок Хмельницького апеляційного суду від 18 березня 2020 року укримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12019240070001013, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Підлісний Мукарів Дунаєвецького району Хмельницької області, жителя АДРЕСА_1 , неодноразово судимого, останнього разу за вироком Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 21 травня 2015 року за ч. 2 ст. 186, ч. 4 ст. 70 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 2 місяці, звільненого 28 серпня 2018 року після відбуття покарання,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК.
Зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій і встановлені обставини
За вироком Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 24 грудня 2019 року  ОСОБА_7 засудженоза ч. 2 ст. 186 КК із застосуванням ст. 69 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 6 місяців.
Вирішено питання щодо зарахування строку попереднього ув`язнення, заходів забезпечення кримінального провадження та речових доказів.
За вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 16 вересня 2019 року близько 11:00 навпроти продуктового магазину на вул. Суворова, 14 у м. Кам`янці-Подільському погрожуючи ОСОБА_8 застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, повторно відкрито викрав у нього 500 грн.
Апеляційний суд частково задовольнив апеляційну скаргу прокурора, скасував вирок місцевого суду в частині призначеного покарання й ухвалив свій, яким призначив ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 186 КК покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, а в решті вирок місцевого суду залишив без змін.
Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У касаційній скарзі засуджений порушує питання про зміну вироку апеляційного суду на підставах істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність і, як наслідок, невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі, просить призначити йому за ч. 2 ст. 186 КК із застосуванням положень ст. 69 КК те ж покарання, що призначив місцевий суд, тобто у виді позбавлення волі на строк 1 рік 6 місяців. Засуджений вважає, що апеляційний суд дійшов необґрунтованого висновку про неможливість призначення йому покарання із застосуванням ст. 69 КК, не врахував його щирого каяття, активного сприяння розкритю злочину, відшкодування потерпілому завданої шкоди та позиції останнього щодо відсутності необхідності призначати ОСОБА_7 суворе покарання, а також позитивні характеристики останнього.
Позиції учасників судового провадження
Засуджений і захисник підтримали подану касаційну скаргу, а прокурор заперечував проти її задоволення, просив оскаржуване судове рішення залишити без змін.
Мотиви Суду
Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах касаційної скарги.
Зі змісту касаційної скарги убачається, що ОСОБА_7 фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання є: кримінально-правові відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважувальні норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК тощо; індивідуалізація покарання – конкретизація виду й розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, котра вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину та його суб`єкта.
За змістом ч. 2 ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Скасовуючи вирок місцевого суду в частині призначеного     ОСОБА_9 покарання, апеляційний дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність застосування до засудженого положень ст. 69 КК. При цьому апеляційний суд урахував ступінь тяжкості та конкретні обставини вчиненого ОСОБА_7 злочину, дані про особу обвинуваченого, який має ряд непогашених судимостей за вчинення злочинів проти власності, отже, не зробив для себе належних висновків і не став на шлях виправлення.
Встановлені ж судом першої інстанції обставини, які пом`якшують покарання засудженого, – щире каяття, відшкодування шкоди потерпілому, його позицію щодо призначення покарання, позитивні характеристики     ОСОБА_10 , інші дані про його особу, в тому числі перелічені ним у касаційній скарзі, – стали підставами для призначення засудженому мінімального покарання згідно санкції ч. 2 ст. 186 КК.
Колегія суддів касаційного суду погоджується з вищезазначеним висновком апеляційного суду і вважає, що призначене ОСОБА_7 цим судом покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК, принципу індивідуалізації призначеного покарання, є достатнім та необхідним для виправлення засудженого й попередження вчинення нових злочинів.
Отже, оскаржений вирок апеляційного суду відповідає вимогам статей 374, 420 КПК та є вмотивованим. Доводів щодо істотного порушення вимог кримінального процесуального закону в касаційній скарзі засудженого не наведено.
Враховуючи наведене, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що подану касаційну скаргу слід залишити без задоволення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Хмельницького апеляційного суду від 18 березня 2020 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а його касаційну скаргу – без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1                                         ОСОБА_2                                           ОСОБА_3