ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"22" липня 2020 р.                                Справа № 910/11107/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Попікової О.В.
суддів:            Корсака В.А. 
          Євсікова О.О. 
 
розглянувши матеріали апеляційної скарги Вищого навчального закладу "Відкритий міжнародний університет розвитку людини "Україна"
на рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2020 (повний текст складено 03.03.2020)
у справі №910/11107/19 (суддя Котков О.В.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Офіс Сервіс Люкс"
до 1) Вищого навчального закладу "Відкритий міжнародний університет розвитку людини "Україна";
2) Благодійної організації "Благодійний фонд "Добробут ХХІ століття";
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Незнайко Наталія Миколаївна
про визнання недійсними актів та договору

за участю секретаря судового засідання: Руденко Н.С.,
за участю представників сторін: 
від позивача: Леськов В.П., адвокат (посв. №306 від 29.04.2003);
від відповідача-1: Столярчук І.В., адвокат (посв. №000853 від 14.06.2017);
від відповідача-2: Скрицький А.К., адвокат (посв. №683/10 від 23.02.1995) ;
від третьої особи: не з`явились, про час і місце судового розгляду повідомлені належно;

Короткий зміст і підстави позовних вимог.
Товариство з обмеженою відповідальністю "Офіс Сервіс Люкс" (позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва із позовною заявою до Вищого навчального закладу "Відкритий міжнародний університет розвитку людини "Україна" (відповідач-1/Університет) та Благодійної організації "Благодійний фонд "Добробут ХХІ століття" (відповідача-2/Благодійний фонд), про: 1) визнання недійсним розпорядження голови наглядової ради Вищого навчального закладу "Відкритий міжнародний університет розвитку людини "Україна" Таланчука П.М. від 19.10.2017  №02; 2) визнання недійсним рішення загальних зборів членів Благодійної організації "Благодійний фонд "Добробут XXI століття" від 20.10.2017, оформленого протоколом №18 про безоплатну передачу Благодійній організації "Благодійний фонд "Добробут XXI століття" Вищим навчальним закладом "Відкритий міжнародний університет розвитку людини "Україна" будівлі літ. "Н", блок "А", загальною площею 3495 кв.м., що розташована за адресою: м. Київ, вул. Львівська, 23, корпус 1, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 362161380000, та доручення ОСОБА_1 як голові наглядової ради Благодійної організації "Благодійний фонд "Добробут XXI століття" провести всі необхідні дії щодо оформлення документів для цього; 3) визнання недійсним з моменту укладення договору про пожертву (дарування), укладеного 21.10.2017 між Вищим навчальним закладом "Відкритий міжнародний університет розвитку людини "Україна" та Благодійною організацією "Благодійний фонд "Добробут XXI століття", посвідченого 21.10.2017 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Незнайко Н.М. та зареєстрований в реєстрі за №63.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що оспорюваним розпорядженням голови наглядової ради Вищого навчального закладу "Відкритий міжнародний університет розвитку людини "Україна" №02 від 19.10.2017, рішенням загальних зборів членів Благодійного фонду "Добробут XXI століття" від 20.10.2017 та договором про пожертву (дарування) від 21.10.2017, відповідачі незаконно, в порушення статей 316, 317, 319, 321 ЦК України вчинили дії по незаконному відчуженню належної позивачу будівлі (надалі спірна будівля).
Короткий зміст рішення місцевого господарського суду.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.02.2020 у справі №910/11107/19 позов задоволено повністю. Рішення обґрунтоване тим, що позивачем та документами матеріалів справи доведено наявність у позивача права власності на спірну будівлю, а тому, вчинювані відповідачами дії щодо відчуження та розпорядження спірною будівлею порушують право власності позивача, гарантоване Конституцією України та статтею 321 ЦК України. 
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.
Університет, не погоджуючись із вказаним рішенням суду, подав до Північного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати з підстав порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального  права. Скаржник стверджує, що: - місцевим господарським судом порушено статті 236, 238 ГПК України, оскільки не обґрунтовано відмову у задоволенні клопотання Університету про залишення позовної заяви без розгляду, не зазначено у рішенні обставин, якими керувався суд, ані правового обґрунтування; - судом порушено ч. 4 статті 75 ГПК України, оскільки покладено в основу висновки, викладені в постанові Північного апеляційного господарського суду від 20.11.2019 у справі №910/11107/19. 
Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті. Позиції учасників справи.
Згідно з витягом з протоколу повторного  автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.04.2020 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Попікова О.В., судді: Корсак В.А., Євсіков О.О.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.04.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Університету; розгляд справи призначено на 18.05.2020.
15.05.2020 на адресу Північного апеляційного господарського суду від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідача 1, в якому позивач заперечує проти задоволення апеляційної скарги; просить оскаржуване рішення залишити в силі.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.05.2020 розгляд справи було відкладено на 01.06.2020 у зв`язку з заявленням у судовому засіданні представником відповідача 1 клопотання про відкладення.
29.05.2020 від Університету надійшла відповідь на відзив позивача на апеляційну скаргу Університету.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.06.2020 відкладено розгляд справи на 06.07.2020.
03.07.2020 від Товариства з обмеженою відповідальністю "Офіс Сервіс Люкс"  надійшло клопотання про долучення доказів.
06.07.2020 від Вищого навчального закладу "Відкритий міжнародний університет розвитку людини "Україна" надійшли клопотання про долучення доказів та клопотання про зупинення провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі №910/10440/19.
Колегія суддів, дослідивши вказане клопотання Університету про зупинення провадження у справі, приходить до висновку про відсутність підстав для його задоволення з огляду на таке.
Відповідно до п. 5 ч. 1 статті 227 ГПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадку об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.
При цьому для вирішення питання про зупинення провадження у справі господарському суду слід у кожному конкретному випадку з`ясовувати, як пов`язана справа, яка розглядається господарським судом, зі справою, що розглядається іншим судом, а також чим обумовлюється неможливість розгляду справи.
Під неможливістю розгляду справи необхідно розуміти неможливість господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі.
По своїй суті зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення судом вчинення процесуальних дій під час судового розгляду із визначених у законі об`єктивних підстав, які перешкоджають подальшому розгляду справи і щодо яких неможливо передбачити їх усунення.
Метою зупинення провадження у справі до розгляду іншої справи є виявлення обставин, які не можуть бути з`ясовані та встановлені у цьому процесі, проте які мають значення для справи, провадження у якій зупинено. Для вирішення питання про зупинення провадження у справі господарський суд у кожному випадку повинен з`ясовувати чим обумовлюється неможливість розгляду справи.
Враховуючи приписи п. 5 ч. 1 статті 227 ГПК України, суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.
Відповідний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 17.04.2019 у справі №924/645/18 та від 20.12.2019 у справі №910/13234/18, від 13.09.2019 у справі №912/872/18, від 21.02.2019 у справі №910/974/18.
Аргументуючи підстави для зупинення провадження у даній справі, Університет посилається на те, що у позивача відсутній законний інтерес на предмет спору, за захистом якого він звернувся у даній справі, оскільки у справі №910/10440/19 скасовано запис про державну реєстрацію права власності за позивачем на спірне майно.
Відносно таких тверджень, суд апеляційної інстанції зазначає, що підстави виникнення права власності у ТОВ «Офіс Сервіс Люкс», якими товариство обґрунтовувало свої позовні вимоги у даній справі, є іншими, аніж ті, про які йдеться й які були предметом дослідження судом у справі №910/10440/19, позаяк суд не вбачає необхідності зупинення провадження у даній справі до набрання судовим рішенням у справі №910/10440/19 законної сили. 
Як зазначено у постанові Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 14.07.2020 у справі №910/17709/18, якою була скасована ухвала Північного апеляційного господарського суду про зупинення провадження у справі: «Неможливість розгляду даної справи до вирішення справи іншим судом полягає в тому, що обставини, які розглядаються іншим судом, не можуть бути встановлені господарським судом самостійно у даній справі. Йдеться про те, що господарський суд не може розглянути певну справу через: обмеженість своєї юрисдикції щодо конкретної справи внаслідок її непідвідомчості; обмеженість предметом позову; неможливість розгляду тотожної справи у зв`язку з певною черговістю розгляду вимог тощо.».
Університетом не наведено і не доведено, які саме обставини, встановлені у справі №910/10440/19, не можуть бути встановлені судом самостійно під час розгляду даної справи і як набрання рішенням у справі №910/10440/10 законної сили вплине на розгляд справи №910/11107/19.
Враховуючи наведене вище, колегія суддів відмовляє Університету у задоволенні його клопотання про зупинення провадження у даній справі.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.07.2020 розгляд справи було відкладено на 15.07.2020.
22.07.2020 перед початком судового засідання від Благодійного фонду (відповідача 2) надійшла відповідь на відзив позивача на апеляційну скаргу Університету. У відповіді на відзив Благодійний фонд підтримує вимоги апеляційної скарги, просить її задовольнити, рішення скасувати.
Обставини справи, встановлені судом апеляційної інстанції.
Між Університетом та ПАТ КБ «Хрещатик», в забезпечення виконання Університетом у повному обсязі своїх зобов`язань, що випливають з кредитних договорів №40-47/4-07 від 26.06.2007, №54-47/4-07 від 10.08.2007, №24-47/1-08/1 від 04.06.2008, №58-47/1-13 від 24.12.2013, 12.06.2008 був укладений договір іпотеки №24-47/1-08/04 (із наступним змінами та доповненнями), відповідно до якого Університет передав, а Банк прийняв в іпотеку нерухоме майно - будівлю загальною площею 3495 кв.м., що розташована за адресою: м. Київ, вул. Львівська, буд. 23; предмет іпотеки складається з: будівля літ. «Н», блок «А», загальною площею 3   495 кв.м. 
22.09.2017 між ПАТ КБ "Хрещатик" (банк) та ТОВ ФК "Фактор плюс" (новий кредитор) укладено Договір №2017/2-Ю про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, згідно з п. 2.1. якого банк відступає шляхом продажу новому кредитору належні банку, а новий кредитор набуває у обсязі та на умовах, визначених договором, права вимоги банку до позичальника - ВНЗ ВМУРЛ "Україна" (боржник) за кредитними договорами №24-47/1-08/1 від 04.06.2008, №58-47/1-13 від 24.12.2013, що укладені в рамках Генерального договору №24-47/1-08/G від 04.06.2008, за кредитними договорами №40-47/4-07 від 26.06.2007, №54-47/4-07 від 10.08.2007, та/або договором іпотеки №24-47/1-08/04 від 12.06.2008 та/або договором №58-47/1-13/02 застави рухомого майна (у т.ч. основних засобів) від 25.03.2015, з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, згідно реєстру у додатку №1 до цього договору (далі - основні договори).
22.09.2017 між ПАТ КБ "Хрещатик" (первісний іпотекодержатель) та ТОВ ФК "Фактор плюс" (новий іпотекодержатель) укладено договір №2017/2-Ю-1 про відступлення прав вимоги за договором іпотеки №24-47/1-08/04 від 12.06.2008, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельником Р.П. за реєстровим номером №1664, за умовами якого первісний іпотекодержатель (банк) відступає новому іпотекодержателю (ТОВ ФК «Фактор плюс») права за договором іпотеки, визначеним в пункті 1.2. цього договору, а новий іпотекодержатель приймає це відступлення.
02.10.2017 між ТОВ ФК "Фактор плюс" (первісний кредитор) та ТОВ "Офіс сервіс люкс" (новий кредитор) укладено договір №02/10-17/2 про відступлення частини прав вимоги, за умовами якого первісний кредитор відступає новому кредитору, а новий кредитор набуває частину права вимоги первісного кредитора до позичальника - Університету, в розмірі, зазначеному у додатку №1 до цього договору, надалі за текстом - боржник, включаючи права вимоги до правонаступників боржника, спадкоємців боржника або інших осіб, до яких перейшли обов`язки божника за кредитними договорами: №24-47/1-08/G - генеральний договір та кредитними договорами в рамках генерального: №24-47/1-08/1 від 04.06.2008 та №58-47/1-13 від 24.12.2013, а також №40-47/4-07 від 26.06.2007 та №54-47/4-07 від 10.08.2907, договором іпотеки №24-47/1-08/04 від 12.06.2008 з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, згідно реєстру у додатку №1 до цього договору (основні договори), що були укладені між боржником (Університетом) та ПАТ КБ "Хрещатик". 
02.10.2017 між ТОВ ФК "Фактор плюс" (первісний іпотекодержатель) та ТОВ "Офіс сервіс люкс" (новий іпотекодержатель) укладено договір №02/10-17/3 про відступлення прав вимоги за договором іпотеки №24-47/1-08/04 від 12.06.2008, за умовами якого первісний іпотекодержатель відступає новому іпотекодержателю права за договором іпотеки, визначеним в пункті 1.2 цього договору, а новий іпотекодержатель приймає це відступлення. Договір №02/10-17/3 посвідчений приватним нотаріусом Джуринською Л.В. та зареєстровано в реєстрі за №2051. 
06.10.2017 ТОВ «ФК «Фактор Плюс» листом №06.10.2017 від 06.10.2017 повідомило Університет про відступлення права вимоги за кредитними договорами та іпотечним договором ТОВ «Офіс Сервіс Люкс» згідно з договорами №02/10-17/2 та №02/10-17/3, укладеними між ТОВ «ФК «Фактор Плюс» та ТОВ «Офіс Сервіс Люкс».
04.10.2017 договором №1, зареєстрованим в реєстрі за №2071 до договору №02/10-17/3 внесені зміни; договір №1 від 04.10.2017 посвідчений приватним нотаріусом Джуринською Л.В.
З наявного в матеріалах справи витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу 100235890, вбачається, що 12.10.2017 приватним нотаріусом Нотари О.І. за ТОВ «Офіс сервіс люкс» (з наступним виправленням назви товариства) зареєстровано право власності на об`єкт нерухомого майна - будівлю, літ. «Н» блок «А», загальною площею 3495 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Львівська, 23, корп. 1. Підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер №37552659 від 12.10.2017, приватний нотаріус Нотари Олег Іванович, Київський міський нотаріальний округ. Підстава виникнення права власності, зокрема, договір відступлення права вимоги за договором іпотеки, серія та номер: 2051, виданий 02.10.2017, видавник: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Джуринська Л.В.; договір про внесення змін до договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки, серія та номер: 2071, виданий 04.10.2017, видавник: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Джуринська Л.В.
У постанові Північного апеляційного господарського суду від 20.11.2019 у справі №910/10111/19, яка набрала законної сили, встановлено: «…12.10.2017 на підставі іпотечного застереження, передбаченого у розділі 4 Договору іпотеки №24-47/1-08/04 від 12.06.2008 (в редакції Додатку №9 від 25.03.2015) та ст. 37 Закону України "Про іпотеку", ТОВ "Офіс Сервіс Люкс", як іпотекодержатель та кредитор Університету "України" звернув стягнення на будівлю, як предмет іпотеки, шляхом визнання права власності.
12.10.2017 приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Нотари О.І. зареєстрував право власності за ТОВ "Офіс Сервіс Люкс" (номер запису про право власності 22807479), видавши позивачеві Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, копія якого додана до позовної заяви.
Таким чином, оскарження Університетом "Україна" записів державного реєстратора Дідичука І.А. за 10.11.2017, що є предметом розгляду у справі №910/2360/19, не впливає на підстави набуття права власності ТОВ "Офіс Сервіс Люкс" на будівлю, оскільки в силу наведених правових норм позивач набув право власності на таку будівлю 12.10.2017.".
19.10.2017 головою наглядової ради Вищого навчального закладу "Відкритий міжнародний університет розвитку людини "Україна" (Університет) Таланчуком П.М. прийнято розпорядження №02 від 19.10.2017 про надання згоди на безоплатну передачу (пожертву) з балансу Університету "Україна" об`єкту нерухомого майна - будівлі, літ. "Н" блок "А" за адресою: м. Київ, вул. Львівська, 23, корп. 1, загальною площею 3495 кв.м., яке належить Університету, на баланс Благодійного фонду "Добробут XXI століття".
Рішенням загальних зборів членів Благодійного фонду "Добробут XXI століття", оформленого протоколом №18 від 20.10.2017, прийнято на баланс Благодійного фонду "Добробут XXI століття" об`єкт нерухомого майна - будівлю, літ. "Н" блок "А" за адресою: м. Київ, вул. Львівська, 23, корп. 1, загальною площею 3495 кв.м., яка належить Університету на праві власності.
21.10.2017 між Університетом (пожертвувач), в особі голови наглядової ради Таланчука П.М., та Благодійною організацією "Благодійний фонд "Добробут XXI століття" (обдарований), від імені якої на підставі довіреності посвідченої 21.10.2017 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Незнайко Н.М., за реєстровим №62 діяв ОСОБА_1., укладено договір про пожертву (дарування), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Незнайко Н.М. та зареєстрований в реєстрі за №63 (надалі - договір про пожертву).
Відповідно до п. 1.1. договору про пожертву, пожертвувач передає у пожертву (дарує), а обдарований приймає у пожертву будівлю літ. "Н" блок "А" за адресою: м. Київ, вул. Львівська, 23, корп. 1, загальною площею 3495 кв.м (предмет договору).
В Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно міститься запис про реєстрацію за Благодійною організацією "Благодійний фонд "Добробут XXI століття" права власності на спірну будівлю; рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за номером 37689364 від 21.10.2017.
21.10.2017 року між Благодійною організацією "Благодійний фонд "Добробут XXI століття" (іпотекодавець), в особі директора фонду Таланчука П.М. та ОСОБА_2 (іпотекодержатель) укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Незнайко Н.М. та зареєстрований в реєстрі за №64, відповідно до п. 1.1. якого, іпотекодавець передає іпотекодержателю в іпотеку нерухоме майно: будівлю літ. "Н" блок "А" за адресою: м. Київ, вул. Львівська, 23, корп. 1, загальною площею 3495 кв.м (предмет договору).
Відповідно до п. 1.1.1. іпотечного договору, предмет договору належить іпотекодавцю на праві власності на праві договору про пожертву (дарування), посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Незнайко Н.М. 21.10.2017 за реєстровим №63. З наявного в матеріалах справи примірника Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, вбачається, що до реєстру було внесено запис про іпотеку згідно з вказаним іпотечним договором; рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень номер 37689368 від 21.10.2017. 
06.11.2017 між Благодійною організацією "Благодійний фонд "Добробут XXI століття" (позичальник) та ОСОБА_1 (позикодавець) укладено договір позики, відповідно до п. 1.1. якого, забезпеченням зобов`язання за цим договором передається нерухоме майно - будівля літ. "Н" блок "А" за адресою: м. Київ, вул. Львівська, 23, корп. 1, загальною площею 3495 кв.м.
06.11.2017 між Благодійною організацією "Благодійний фонд "Добробут XXI століття" (іпотекодавець) та ОСОБА_1 (іпотекодержатель) укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дубенко К.С. та зареєстрований в реєстрі за №217, відповідно до п. 1.2. якого, в забезпечення виконання зобов`язань іпотекодавця за договором позики іпотекодавець передає в іпотеку нерухоме майно: будівлю літ. "Н" блок "А" за адресою: м. Київ, вул. Львівська, 23, корп. 1, загальною площею 3495 кв.м. 
З наявного в матеріалах справи примірника Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, вбачається, що до реєстру було внесено запис про іпотеку згідно з вказаним іпотечним договором; рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень номер 37971908 від 06.11.2017. 
Наказом Міністерства юстиції України №3525/5 від 09.11.2017 "Про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень"  скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 21.10.2017 №№37688182, 37688157, прийняті державним реєстратором Комунального підприємства Мирнопільської сільської ради "Результат" у м. Києві Шейк-Сейкіним О.А. та внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно записи про скасування записів, які були внесені на підставі цих рішень; скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 21.01.2017 №№37689364, 37689368, 37689369, від 31.10.2017 №37871683, прийняті приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Незнайко Н.М. та внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно записи про скасування записів, які були внесені на підставі цих рішень; скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 06.11.2017 №№37971908, 37972055, прийняті приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дубенко К.Є. та внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно записи про скасування записів, які були внесені на підставі цих рішень.
09.11.2017 державним реєстратором Департаменту державної реєстрації Міністерства юстиції України Сторчаком С.П. скасовано право власності Благодійної організації "Благодійний фонд "Добробут ХХІ століття" на будівлю, скасовано реєстраційну дію щодо реєстрації переходу права власності на будівлю до Благодійної організації "Благодійний фонд "Добробут ХХІ століття", скасовано реєстраційну дію державного реєстратора комунального підприємства Мирнопільської сільської ради "Результат" у м. Києві Шейк-Сейкіна О.А. про скасування іпотеки ТОВ "Офіс Сервіс Люкс" на будівлю, скасовано запис про перебування будівлі в іпотеці ОСОБА_1 за договором іпотеки від 06.11.2017 року з Благодійною організацією "Благодійний фонд "Добробут ХХІ століття", скасовано запис про перебування будівлі в іпотеці ОСОБА_2 за договором іпотеки від 21.10.2017 з Благодійною організацією "Благодійний фонд "Добробут ХХІ століття". Вказане підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру права власності на нерухоме майно.
Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови. Висновки суду апеляційної інстанції.
Відповідно до частини 1 статті 33 Закону України «Про іпотеку» (по всьому тексту даної постанови застосовується редакція цього Закону, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.
Відповідно до частин 1-2 статті 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.
Як передбачено ч.ч. 1, 2 статті 37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.
Відповідно до абз. 1 ч. 1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
За змістом ч. 2 статті 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» Перелік документів для здійснення державної реєстрації прав визначається Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Крім того, частина 4 статті 15 цього Закону передбачає, що державній реєстрації підлягають виключно заявлені права та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.
Відповідно до ч. 4 статті 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (стаття 328 ЦК України).
Згідно з ч. 1 статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (п. 1 статті 321 ЦК України).
За змістом   статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року   (Конвенція) кожному гарантується право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Згідно зі   статтями 13,   41 Конституції України   держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути здійснене лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості.
Враховуючи, що як під час розгляду даної справи у суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції, сторонами у справі не надано доказів  оспорювання чи скасування реєстраційних записів щодо реєстрації за позивачем права власності на спірну нерухому будівлю, датованих жовтнем 2017 року, колегія суддів виходить із правомірності вчинених реєстраційних дій з реєстрації за позивачем права власності на спірну будівлю. Отже, приймаючи до уваги наведене, а також на підставі статті 75 ГПК України обставини, встановлені у постанові Північного апеляційного господарського суду у справі №910/10111/19 від 20.11.2019, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції про обґрунтованість заявленого позивачем позову, поданого ним на захист своїх прав та законних інтересів як власника спірної будівлі, з огляду на таке. 
Як вказувалося вище, предметом даного позову є вимоги позивача про  недійсність розпорядження голови наглядової ради Вищого навчального закладу "Відкритий міжнародний університет розвитку людини "Україна" Таланчука П.М. від 19.10.2017  №02; про недійсність рішення загальних зборів членів Благодійної організації "Благодійний фонд "Добробут XXI століття" від 20.10.2017; про недійсність з моменту укладення договору про пожертву (дарування), укладеного 21.10.2017 між Вищим навчальним закладом "Відкритий міжнародний університет розвитку людини "Україна" та Благодійною організацією "Благодійний фонд "Добробут XXI століття", посвідченого 21.10.2017 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Незнайко Н.М. та зареєстрований в реєстрі за №63. Підставами позову є вчинення відповідачами дій, що порушують право власності позивача на належну йому на праві власності спірну будівлю.
Згідно з    положеннями статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відтак, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.
Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.
Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.
Статтею 16 ЦК України унормовано, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 2 встановлені способи захисту цивільних прав та інтересів, а також зазначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Так, відповідно до абз. 6 ч. 1 статті 20 ГПК України    господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.
Згідно з п. 10, п. 38 Постанови Пленуму Верховного суду України від 23.10.2008 №13 «Про практику розгляду судами корпоративних спорів» рішення загальних зборів та інших органів управління товариства, що за своєю правовою природою є актами, дійсні, якщо у судовому порядку не буде встановлено інше. Підставами для визнання акта недійсним є його невідповідність вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав (затвердив) цей акт, а також порушення у зв`язку з його прийняттям прав та охоронюваних інтересів позивача. Учасники товариства, а також інші особи, права та законні інтереси яких порушено рішенням наглядової ради чи виконавчого органу товариства, вправі оскаржити до суду відповідні рішення як акти, оскільки наглядова рада та виконавчий орган є органами управління, що приймають обов`язкові для виконання рішення.
Незважаючи на те, що згідно з витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Університет має організаційно-правову форму «Інші організаційно-правові форми», а Благодійний фонд - благодійна організація,  суд вважає за можливе за аналогією закону застосувати положення вказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України до оспорюваних актів відповідачів 1 та 2 - розпорядження Голови Наглядової ради Університету та рішення загальних зборів Благодійного фонду.
Отже, враховуючи встановлені вище обставини, що не спростовані відповідачами у справі, стосовно набуття позивачем права власності на спірну будівлю, на підставі договорів про відступлення частини прав вимоги №02/10-17/2 від 02.10.2017 та про відступлення права вимоги №02/10-17/3 від 02.10.2017 за договором іпотеки №24-47/1-08/04, про що міститься відповідний запис від 12.10.2017 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, колегія суддів вважає, що як розпорядження голови Наглядової ради Університету від 19.10.2017, яким надано згоду на передачу спірної будівлі на баланс Благодійного фонду, так і рішення загальних зборів Благодійного фонду про прийняття на баланс спірної будівлі та про уповноваження ОСОБА_1 на вчинення відповідних дій щодо прийняття на баланс спірної будівлі з подальшою передачею  за договором позички Університету від 20.10.2017, є такими, що порушують права позивача як власника цієї спірної будівлі, адже вказані акти датовані вже після реєстрації за позивачем права власності на спірну будівлю. 
Згідно з ч. 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Отже, договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Саме по собі порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону не може бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось. 
Відповідно до ч. 3 статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Згідно з ч. 2 статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних зі здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 Господарського процесуального кодексу України).
Велика Палата Верховного Суду неоднократно наголошувала на тому, що ефективним способом захисту прав власника майна є саме віндикаційний позов - про витребування майна, а не про визнання правочину, за яким відчужено це майно, недійсним (подібні за змістом висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі №183/1617/16, від 21.08.2019 у справі №911/3681/17, від 1 та 15 жовтня 2019 року у справах №911/2034/16 та №911/3749/17) .
Поряд з цим, Велика Палата Верховного Суду неоднаразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненими цими діяннями наслідкам (подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17 (провадження №14-144цс18), від 11.09.2018 у справі №905/1926/16 (провадження №12-187гс18), від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц (провадження №14-338цс18), від 02.07.2019 у справі №48/340 (провадження №12-14звг19).
Господарські суди порушують провадження у справах за позовами, в основі яких правова вимога - спір про право, що виникає з матеріальних правовідносин. Відповідний правовий висновок наведений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі №905/1926/16, в постанові Верховного Суду від 11.02.2020 у справі №922/2871/17.
Разом з тим, враховуючи позицію Верховного Суду щодо певного способу захисту власником своїх прав (витребування майна з незаконного володіння), суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що з урахуванням встановлених обставин саме у цій справі, зокрема, фактичного невибуття спірного майна, яке було предметом договору пожертви (дарування), із володіння позивача, застосування іншого способу захисту прав позивача, аніж визнання недійсним оспорюваного договору (такий спосіб захисту не суперечить закону), не буде ефективним та не призведе до захисту права, за яким звернувся позивач; залишення оспорюваного позивачем договору чинним має можливість породити невизначені наслідки, зокрема, призвести до повторної реєстрації на підставі цього договору права власності на спірну будівлю за відповідачем 2.
Відповідно до ч. 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. 
Отже, позивачем доведено в установленому законом порядку, що оспорюваний ним договір про пожерту, відповідно до якого Університет передав Благодійному фонду спірну будівлю, порушено його право власності, гарантоване статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, статтею 41 Конституції України, статтями 316, 321 ЦК України, а тому, такий договір правомірно визнано судом першої інстанції недійсним. 
Твердження відповідачів 1 та 2 про відсутність порушеного права позивача з підстав відчуження спірної будівлі за договором купівлі-продажу 18.02.2020 ТОВ «Алтея Компані» не приймаються судовою колегією з наступного. 
Відповідно до ч. 1 статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
На час розгляду судом першої інстанції даної справи та винесення оскаржуваного рішення позивач був власником спірної будівлі, а її відчуження відбулося вже після прийняття місцевим господарським судом рішення у даній справі (згідно з протоколом судового засідання від 18.02.2020 у справі №910/11107/19, в якому було оголошено вступну та резолютивну частини судового рішення у даній справі про задоволення позовних вимог повністю, судове засідання закінчилося о 9 год. 31 хв., а реєстрація права власності на спірну будівлю за ТОВ «Алтея Компані» відбулося об 11 год. 05 хв. 18.02.2020, що вбачається із відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно).
Доводи скаржника про не розгляд судом першої інстанції його клопотання про залишення позову без розгляду спростовуються матеріалами справи, а саме: протоколом судового засідання від 10.12.2019, в якому зазначено про те, що протокольною ухвалою від вказаної дати відповідне клопотання відповідача 1 було відхилено судом (том ІІ, а.с. 171-172).
Стосовно доводів апелянта про неправильне застосування судом першої інстанції статті 267 ЦК України, адже позивачем пропущено спеціальний строк позовної давності для оскарження рішення загальних зборів Благодійного фонду, встановлений статтею 258 ЦК України, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Статтею 258 ЦК України встановлена спеціальна позовна давність тривалістю в рік до певних вимог, в тому числі, й щодо визнання недійсним рішення загальних зборів.
Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ч. 3 статті 267 ЦК України).
Як вбачається з матеріалів справи, Університетом заявлено про застосування строків позовної давності до позовної вимоги про визнання недійсним рішення Загальних зборів Благодійного фонду у відзиві на позовну заяву, поданим Університетом 24.09.2019, про що свідчить поштовий штемпель на конверті.
В ухвалі про відкриття провадження у даній справі та призначенні її до розгляду від 23.08.2019, місцевий господарський суд встановив відповідачам строк у п`ятнадцять днів з дня вручення вказаної ухвали для подання відзиву на позовну заяву, що відповідає приписам статті 165 ГПК України.
З поштового повернення про вручення поштового відправлення вбачається, що Університет отримав ухвалу місцевого господарського суду від 23.08.2019 - 02.09.2019 (том І, а.с. 5), а тому, мав подати відзив на позовну заяву протягом 15 днів з дати вручення, тобто - до 17.09.2019.
Водночас, як встановлено вище, відзив на позовну заяву, в якому також містилася вимога про застосування строків позовної давності, Університет подав 24.09.2019, тобто з пропуском встановленого в ухвалі строку, що передбачений у ч. 8 статті 165 ГПК України, в якій зазначено про те, що строк для подання відзиву, який встановлюється судом, не може бути меншим 15 днів з дня вручення відповідного процесуального документа стороні.
Згідно з ч. 8 статті 165 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.
У поданому Університетом відзиві відсутні пояснення щодо наявності поважних причин, які унеможливили вчасне подання Університетом цього відзиву, а тому, господарським судом першої інстанції правомірно не прийнято судом відзив відповідача 1 (в якому містилося клопотання про застосування строків позовної давності), і справу розглянуто за наявними в ній матеріалами. Інших клопотань чи заяв про застосування строків позовної давності матеріали справи не містять. Таким чином, доводи апелянта про порушення судом першої інстанції статті 267 ЦК України є необґрунтованими. 
Поряд з цим, колегія суддів погоджується із доводами скаржника про невірне застосування судом першої інстанції статей 9, 12 Закону України «Про іпотеку», проте зазначає, що мотивувальна частина рішення суду першої інстанції змінена даною постановою і вона (мотивувальна частина) вже не містить посилань на вказані статті. 
Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правомірність прийняття місцевим господарським судом судового рішення про задоволення позову.
Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.
Відповідно до статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Частиною 4 статті 277 ГПК України передбачено, що зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини. 
Враховуючи викладення апеляційним господарським судом мотивувальної частини постанови з підстав, інших, ніж були покладені в основу прийнятого місцевим господарським судом рішення, колегія суддів частково задовольняє апеляційну скаргу та змінює оскаржуване рішення з викладенням його мотивувальної частини у редакції даної постанови. 
Судові витрати.
Витрати за подання апеляційної скарги у відповідності до статті 129 ГПК України покладаються на апелянта.
Керуючись статтями 74, 129, 269, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Вищого навчального закладу «Відкритий міжнародний університет розвитку людини «Україна» на рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2020 у справі №910/11107/19 задовольнити частково.
Рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2020 у справі №910/11107/19 змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Справу №910/11107/19 повернути до Господарського суду міста Києва.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.
Повний текст постанови складено 24.07.2020.

Головуючий суддя                                                            О.В. Попікова 

Судді                                                                                В.А. Корсак

                                                                                О.О. Євсіков