ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3200/20 Справа № 179/2365/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Ковальчук Т. А. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова  М. Ю.	

Категорія 5 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2020 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді - Петешенкової М.Ю.,
суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.,
при секретарі - Пивоваровій А.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу
за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 
на рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 28 грудня 2018 року 
у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , Новопетрівської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області про визнання права власності на земельну ділянку по праву спадкування за законом,-

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаним позовом посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько - ОСОБА_4 , після смерті якого відкрилась спадщина, що складається із земельної ділянки (пай № 130) площею 4,640 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Новопетрівської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області, яка належала йому на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ДП № 114957 від 27 січня 2003 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за МД № 11956.
За життя ОСОБА_4 заповіт не залишав, у зв`язку із чим вони з сестрою ОСОБА_1 є спадкоємцями першої черги.
У встановлений законодавством строк, а саме 03 травня 2006 року, разом із сестрою вони звернулися до Вишневої державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. При зверненні до нотаріуса їм було роз`яснено, що видача свідоцтва про право на спадщину можлива лише після пред`явлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку.
У 2018 році у відділі Магдалинівського районного головного управління Держгеокадастру в Дніпропетровській області він дізнався, що його батько за життя так і не отримав державний акт про право приватної власності на землю, оскільки другий примірник державного акту до цього часу зберігається у відділі Магдалинівського районного головного управління Держгеокадастру в Дніпропетровській області, а його видача здійснюється лише власнику земельної ділянки. У зв`язку із цим неможливо надати нотаріусу правовстановлюючий документ на земельну ділянку, яка належала його померлому батьку.
Оскільки позивач з сестрою подали у строк визначений законодавством заяви про прийняття спадщини, вони вважаються такими, що прийняли спадщину, однак позивач вважає, що має право успадкувати земельну ділянку, яка належала його батькові, оскільки його сестра на даний час відмовляється від успадкування цієї земельної ділянки. 
На підставі наведеного, просить суд визнати за ним право власності на земельну ділянку, яка належала його батьку - ОСОБА_4 , померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 в порядку спадкування за законом.
Рішенням Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 28 грудня 2018 року позов ОСОБА_3 задоволено. 
Визнано за  ОСОБА_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_1 , по праву спадкування за законом після  ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на земельну ділянку (пай № 130) площею 4,640 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Новопетрівської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області, згідно державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ДП № 114957 від 27 січня 2003 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за МД № 11956.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що після смерті ОСОБА_4 , позивач та його сестра ОСОБА_1 , звернулися до Вишневої міської державної нотаріальної контори Київської області із заявами про прийняття спадщини (а. с. 31, 32), однак листом нотаріуса № 235 від 04 лютого 2008 року їм відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку, у зв`язку із ненаданням нотаріусу правовстановлюючих документів (а.с. 36), однак позивач має право на спадкування за законом після смерті батька, прийняв спадщину, тому вимоги про визнання за позивачем права власності на земельну ділянку, яку належала померлому ОСОБА_4 , є цілком обґрунтованими. 
Додатковим рішенням Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 23 січня 2020 року стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 352,40 грн.
В апеляційній скарзі, ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про визнання за позивачем 1/2 частини земельної ділянки, в решті позову - відмовити.
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що  суд першої інстанції дійшов до необґрунтованого висновку про задоволення позову, оскільки за правилами ст.1267 ЦК України позивачу належить право власності лише на 1/2 частку спірної земельної ділянки. 
Зазначає, що суд дійшов до необґрунтованих висновків про її відмову від частки спадщини, оскільки звернувшись до нотаріуса з відповідною заявою вона вчинила дії для прийняття своєї частки спадщини.
17 липня 2020 року ОСОБА_3 подав відзив на апеляційну скаргу, який мотивовано тим, що апеляційна скарга є необгрунтованою, а факти викладені в ній, не відповідають дійсності, у зв`язку із чим скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 28 грудня 2018 року - без змін.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню, з урахуванням наступного. 
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджується, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.
Рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4 є батьком ОСОБА_3 (а. с. 5).
Відповідно до ч. 1 ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.
ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 (а. с. 7).
У відповідності до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. 
Згідно копії державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ДП № 114957, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за МД № 11956, земельна ділянка площею 4,640 га, яка розташована на території Новопетрівської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва належала ОСОБА_4 (а.с. 6).
Після смерті ОСОБА_4 , позивач та його сестра ОСОБА_1 , звернулися до Вишневої міської державної нотаріальної контори Київської області із заявами про прийняття спадщини (а. с. 30, 31), однак листом нотаріуса № 235 від 04 лютого 2008 року їм відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку, у зв`язку із ненаданням нотаріусу правовстановлюючих документів (а. с. 36).
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що після смерті ОСОБА_4 , позивач та його сестра  ОСОБА_1 , звернулися до нотаріальної контори із відповідними заявами про прийняття спадщини (а. с. 30, 31), однак листом нотаріуса № 235 від 04 лютого 2008 року їм відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку, у зв`язку із ненаданням нотаріусу правовстановлюючих документів (а. с. 36), але позивач має право на спадкування за законом після смерті батька, оскільки прийняв спадщину, яка належала померлому ОСОБА_4 . 
Проте погодитися з висновками суду першої інстанції не можливо, з наступних підстав.
Згідно статей 12,81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження і доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.
Обґрунтовуючи свої вимоги позивач посилався на те, що він будучи спадкоємцем першої черги по закону, прийняв спадщину у встановленому законом порядку, тоді як його сестра відмовилася від свої частки у спадку. 
Встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц (пункт 41); від 20.06.2018 у справі № 308/3162/15-ц (пункт 49); від 21 листопада 2018 року у справі №127/93/17-ц (пункт 50); від 12.12.2018 у справі № 570/3439/16-ц (пункти 37, 54); від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.4)) постанови Верховного Суду від 30 січня 2019 у справі № 2-797/2008 року. 
Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Частиною першою статті 1221 ЦК України визначено, що місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.
Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені в заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Відповідно до статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
В силу вимог частин першої-третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 Кодексу).
Згідно з частинами першою, третьою статті 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.
З аналізу цих норм права можна дійти висновку, що прийняття спадщини є особистісним правом особи, яке вона реалізує шляхом вчинення одностороннього правочину у вигляді звернення з відповідною заявою, який здійснюється за певних умов і тягне за собою певні юридичні наслідки.
Згідно із частиною першою статті 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.
Місцем проживання фізичної особи згідно з частиною першою статті 29 ЦК є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.
За змістом статті 3 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (в редакції, що діяв на час відкриття спадщини) реєстрація - внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації.
Згідно з пунктом 211 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5, у редакції, чинній на момент відкриття спадщини, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які постійно проживали разом зі спадкодавцем чи подали заяву нотаріусу про прийняття спадщини.
Виходячи із фактично вчинених спадкоємцями дій та поданими ними заявами до нотаріальної контори, є підстави вважати їх такими, що прийняли спадщину.
Згідно ст. 49 Закону України «Про нотаріат» нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії.
Згідно п. 212 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України №20/5 від 03 березня 2004 року, чинної на момент звернення нотаріальної контори, нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців обов`язково вимагаються відповідні документи.
Пунктами 31 глави ІІ Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, передбачено, що нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії у випадках, передбачених Законом. 
Згідно з пунктом 32 глави ІІ зазначеної Інструкції нотаріус на вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, зобов`язаний викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження. У цих випадках нотаріус протягом трьох робочих днів виносить постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії.
Таким чином, зверненню до суду з указаним позовом мало передувати вирішення питання про видачу нотаріусом або органом чи службовою особою, уповноваженою вчиняти нотаріальні дії, постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії.
Відомостей про вчинення таких дій позивачем суду не надано, відповідно, матеріали справи їх не містять.
Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» від 24 червня 1983 №4 судам роз`яснено, що відповідно до глави 4 закону від 25 грудня 1974 року «Про державний нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається громадянам, організаціям, державі нотаріальними конторами за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину у встановленому чинним законодавством порядку. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визначення права на спадщину судовому розглядові не підлягають. 
Відповідно до роз`яснень, що містяться в п.23 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року №7, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому чинним на момент такої нотаріальної дії законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину та можливості подальшого оформлення своїх спадкових прав у порядку, передбаченому законом, вимоги про визнання права на спадщину в судовому порядку задоволенню не підлягають у зв`язку з відсутністю порушених прав спадкоємців, щодо захисту яких вони звернулися до суду. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду про захист своїх спадкових прав за правилами позовного провадження.
Встановивши, що позивач не надав суду доказів того, що він в установленому законом порядку подав нотаріусу заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину та що нотаріус відмовив йому у видачі вказаного свідоцтва, суд апеляційної інстанції вважає, що позовні вимоги про визнання права власності на спадкове майно є передчасними, оскільки позивач не вичерпав позасудовий спосіб оформлення своїх спадкових прав після смерті його батька.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2019 року у справі № 523/4139/17 (провадження № 14-328цс19) зазначила, що статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Таким чином, суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. 
Враховуючи, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, ухвалене судове рішення підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 .
Частиною 1 та 2 статті 141 передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача;3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно із ч. 5 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Отже, судовий збір за подання позову до суду першої інстанції покладається на позивача, але з позивача підлягає стягненню на користь відповідача судовий збір за подання апеляційної скарги.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити частково.
Рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 28 грудня 2018 року та додаткове рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 23 січня 2020 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , Новопетрівської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області про визнання права власності на земельну ділянку по праву спадкування за законом.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1 057, 20 грн.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: Н.М. Деркач

М.М. Пищида