ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № П/320/271/20                                                                    

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

01 жовтня 2020 року                                                                                            м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Судді-доповідача: Бужак Н. П.
Суддів: Костюк Л.О., Кобаля М.І.
За участю секретаря: Гайворонського В.М.
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 06 квітня 2020 року, суддя Балаклицький А.І., у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області, Головного управління Державної податкової служби у Київській області  про стягнення коштів за затримку розрахунку при звільненні,-

У С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернулась до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Броварської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області, в якому просить суд стягнути з Броварської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 01.09.2018 року по 04.12.2019 року включно в сумі 326968,36 грн.
Позовні вимоги обґрунтувано тим, що позивачка має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.09.2018 року по 04.12.2019 року включно відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України, оскільки рішенням суду в адміністративній справі №320/1011/19, що набрало законної сили, встановлено її право на отримання грошової компенсації у розмірі утриманої суми податку на доходи фізичних осіб, яка була виплачена 04.12.2019 року.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2020 року замінено відповідача у даній справі - Броварську об`єднану державну податкову інспекцію Головного управління ДФС у Київській області на її правонаступника - Головне управління ДПС у Київській області.
23 березня 2020 року на адресу суду надійшло клопотання Головного управління ДПС у Київській області про залучення другого відповідача, в якому просить суд залучити в якості відповідача Головне управління ДФС у Київській області як належного та виключити Головне управління ДПС у Київській області з числа відповідачів як неналежного.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 25 березня 2020 року клопотання Головного управління ДПС у Київській області про залучення другого відповідача - задоволено частково. Залучено до участі у справі в якості другого відповідача - Головне управління ДФС у Київській області.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2020 року виправлено описку в ухвалі Київського окружного адміністративного суду від 25 березня 2020 року про залучення другого відповідача в адміністративній справі №П/320/271/20.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 06 квітня 2020 року адміністративний позов задоволено повністю.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, Головне управління ДФС у Київській області звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. 
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.
Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, не вбачає підстав для задоволення клопотання про вихід із письмового провадження та проведення розгляду апеляційної скарги за участю учасників справи у відкритому судовому засіданні.
В матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін у розгляді справи не обов`язкова.
З огляду на викладене, колегія суддів визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України, що підтверджується паспортом серії НОМЕР_1 , виданим Володарським РВ ГУ МВС України в Київській області 14.09.2006 року, зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 .
ОСОБА_1 проходила службу в Броварській ОДПІ ГУ ДФС у Київській області на посаді завідувача сектору діловодства та захисту інформації оперативного управління та мала спеціальне звання - старший лейтенант податкової міліції.
Наказом ГУ ДФС у Київській області від 23.07.2018 року №519-О "По особовому складу податкової міліції" відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30.10.1998 року №1716 "Про проходження служби особами начальницького складу податкової міліції та обчислення їм вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги" та Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України РСР від 29.07.1991 року №114, позивача звільнено з посади та податкової міліції 31 липня 2018 року за пунктом 64 підпунктом "г" (через скорочення штатів). Вислуга років в календарному обчисленні на 31 липня 2018 року становить: 08 років 11 місяців 00 днів.
У цьому наказі також зазначено, що відповідно до ст. 24 Закону України "Про відпустки" передбачено виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані відпустки, що становлять 64 календарних доби (за 2018 рік - 03 доби, за 2017 рік - 15 діб, за 2016 рік - 16 діб, за 2015 рік - 20 діб, за 2014 рік - 10 діб).
З матеріалів справи вбачається, що в день звільнення зі служби, а саме 31 липня 2018 року, всі належні позивачці суми не були виплачені.
Відповідно до довідки про заробітну плату від 07.02.2019 року №1349/6гр/10-06-05-25 та виписки про надходження по картці/рахунку № НОМЕР_2 за період з 01.01.2017 року по 01.09.2018 року ПАТ КБ "Приватбанк" від 21.02.2019 року за №3LFH8IP8L579954L, належні до виплати відповідачем кошти виплачені позивачці повністю лише 31 серпня 2018 року.
Згідно довідки про заробітну плату від 07.02.2019 року №1349/6гр/10-06-05-25 з грошового утримання позивачки за період з 01.01.2017 року по 01.09.2019 року було утримано податок на доходи фізичних осіб в розмірі 40588 грн. 64 коп.
В подальшому, оскільки відповідачем вказана сума не була виплачена (компенсована) одночасно із виплатою грошового забезпечення, позивачка звернулась за захистом свого порушеного права до суду.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 03.07.2019 року у справі №320/1011/19 адміністративний позов ОСОБА_1 до Броварської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області задоволено повністю.
Визнано протиправною бездіяльність Броварської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області, що полягає у невиплаті ОСОБА_1 грошової компенсації у розмірі утриманого з нього податку на доходи фізичних осіб та затримання розрахунку при звільненні.
Стягнуто з Броварської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області (код ЄДРПОУ - 39463945) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_3 ) компенсацію податку на доходи фізичних осіб за період з 1 січня 2017 року по 31 серпня 2018 року у сумі 40588 (сорок тисяч п`ятсот вісімдесят вісім) грн. 64 коп.
Стягнуто з Броварської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області (код ЄДРПОУ - 39463945) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_3 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31 липня 2018 року по 31 серпня 2018 року у сумі 22763 (двадцять дві тисячі сімсот шістдесят три) грн. 62 коп.
Стягнуто з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань Броварської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області (код ЄДРПОУ - 39463945) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_3 ) судовий збір у розмірі 1536 (одну тисячу п`ятсот тридцять шість) грн. 80 коп.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 03.07.2019 року у справі №320/1011/19 набрало законної сили 23.10.2019 року, що підтверджується виконавчими листами №320/1011/19, виданими Київським окружним адміністративним судом в листопаді 2019 року.
Виплату вказаного виду грошового забезпечення (грошова компенсація у розмірі утриманої суми податку на доходи фізичних осіб у розмірі 40588,64 грн) відповідач здійснив лише 04 грудня 2019 року, що підтверджується випискою про надходження по картці/рахунку № НОМЕР_2 за період з 01.12.2019 року по 14.12.2019 року ПАТ КБ "Приватбанк" від 17.12.2019 року за №9U128SA9GGURD0R6.
Позивачка вважає, що відповідно до положень частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України відповідач повинен додатково виплатити їй середній заробіток за час затримки з 01.09.2018 року по 04.12.2019 року включно в сумі 326968,36 грн, тому звернулась з даним позовом до суду.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.
Спірним у цій справі є стягнення на користь позивача коштів за час затримки розрахунку при звільненні у відповідності до вимог статтей 116, 117 КЗпП України.
В силу вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку із виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється відповідно до Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі - Закон №2232-ХІІ), згідно частини 3 статті 24 якого закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Порядок проходження військової служби позивача та звільнення регулюється спеціальним законодавством.
При цьому, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Колегія суддів звертає увагу, що питання відповідальності за затримання розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. У той же час такі питання врегульовані КЗпП України.
З огляду на неврегульованість спеціальним законодавством питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні з військової служби, до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи КЗпП України, зокрема, його стаття 117, яка передбачає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Вищевказаний висновком узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 09.07.2020 року по справі №320/6659/18.
Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Крім того, відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.
Закріплені у ст.ст. 116,117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Оскільки спеціальним законодавством, яке регулює спірні відносини, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум при звільненні, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, колегія суддів вважає за можливе застосування норм ст.ст.116, 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.
Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Колегія суддів зауважує, що аналіз наведених вище норм вказує на те, що умовами застосування ч.1 ст.117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При цьому, відповідно до правової позиції, яка була висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26.02.2020 року по справі №821/1083/17 під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Колегія суддів звертає увагу, що ст.116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені ст. 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена ст. 117 КЗпП України.
Наведене вище узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, яка була висловлена в постанові від 13.05.2020 року по справі № 810/451/17.
Як убачається із матеріалів справи, рішенням Київського окружного адміністративного суду від 03.07.2019 року у справі №320/1011/19 визнано протиправною бездіяльність Броварської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області, що полягає у невиплаті ОСОБА_1 грошової компенсації у розмірі утриманого з нього податку на доходи фізичних осіб та затримання розрахунку при звільненні та стягнуто з Броварської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області (код ЄДРПОУ - 39463945) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_3 ) компенсацію податку на доходи фізичних осіб за період з 1 січня 2017 р. по 31 серпня 2018 р у сумі 40588 (сорок тисяч п`ятсот вісімдесят вісім) грн. 64 коп. Стягнуто з Броварської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області (код ЄДРПОУ - 39463945) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_3 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31 липня 2018 року по 31 серпня 2018 року у сумі 22763 (двадцять дві тисячі сімсот шістдесят три) грн. 62 коп.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 03.07.2019 у справі №320/1011/19 набрало законної сили 23.10.2019 року, що підтверджується виконавчими листами №320/1011/19, виданими Київським окружним адміністративним судом в листопаді 2019 року.
Виплату вказаного виду грошового забезпечення (грошова компенсація у розмірі утриманої суми податку на доходи фізичних осіб у розмірі 40588,64 грн.) відповідач здійснив лише 04 грудня 2019 року, що підтверджується випискою про надходження по картці/рахунку № НОМЕР_2 за період з 01.12.2019 року по 14.12.2019 року ПАТ КБ "Приватбанк" від 17.12.2019 за №9U128SA9GGURD0R6.
Враховуючи, що остаточний розрахунок з позивачкою за рішенням Київського окружного адміністративного суду від 03.07.2019 року у справі №320/1011/19, яке набрало законної сили, здійснений відповідачем 04 грудня 2019 року, висновок суду першої інстанції про те, що період, протягом якого відповідач не виконував свій обов`язок щодо виплати належних позивачці, як звільненому працівнику, сум є період з 01.09.2018 року по 04.12.2019 року є обґрунтованим.
Крім того, як вірно зазначено судом першої інстанції, питання правомірності обрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку не є предметом розгляду у даній справі, а тому не аналізуються судом.
Відповідно до вимог п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, нарахування виплат, що обчислюється з середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.
Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Положеннями пункту 3 розділу III Порядку визначено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді.
Як вбачається з рішення Київського окружного адміністративного суду від 03.07.2019 у справі №320/1011/19, відповідно до довідки Броварської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області від 07.02.2019 №1349/6гр/10-06-05-25 позивачу у травні 2018 року було нараховано та виплачено заробітну плату у розмірі 29749 грн. 51 коп., а у червні 2018 року - 12673 грн. 50 коп. Крім того, фактична кількість відпрацьованих днів за травень - червень 2018 року, з урахуванням рішення Кабінету Міністрів України щодо перенесення робочих днів, затверджених розпорядженням Кабінету Міністрів України №1-р від 11.01.2018, складає 41 робочий день (а саме, в травні 2018 року було 21 робочий день, а в червні 2018 року було 20 робочих днів = 41 робочий день).
Отже, розмір середньоденної заробітної плати за останні 2 календарні місяці роботи, що передували звільненню, становить 1034,71 грн (29749,51 грн (за травень 2018 року) + 12673,50 грн (за червень 2018 року) / 41 робочий день = 1034,71 грн).
ОСОБА_1 була звільнена із займаної посади 31 липня 2018 року, що підтверджується наказом Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області від 23.07.2018 року №519-о, а остання виплата була здійснена 04 грудня 2019 року.
Разом з тим, як убачається із матеріалів справи, позивачці на виконання рішення Київського окружного адміністративного суду від 03.07.2019 року у справі №320/1011/19 було виплачено середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31 липня 2018 року по 31 серпня 2018 року у сумі 22763,62 грн.
Таким чином, для розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні береться період з 01.09.2018 року по 04.12.2019 року.
Відповідно до ст.ст. 73, 67 Кодексу законів про працю України, Розпорядження Кабінету Міністрів України від 11.01.2018 №1-р "Про перенесення робочих днів у 2018 році" та Розпорядження Кабінету Міністрів України від 10.01.2019 року №7-р "Про перенесення робочих днів у 2019 році" у період з 01.09.2018 року до 04.12.2019 року включно, тобто до дня виплати позивачу остаточного розрахунку було 316 робочих днів (у вересні 2018 року - 20 днів, у жовтні 2018 року - 22 дні, у листопаді 2018 року - 22, у грудні 2018 року - 20 днів, у січні 2019 року - 21 день, у лютому 2019 року - 20 днів, у березні 2019 року - 20 днів, у квітні 2019 року - 21 день, у травні 2019 року - 21 день, у червні 2019 року - 18 днів, у липні 2019 року - 23 дні, у серпні 2019 року - 21 день, у вересні 2019 року - 21 день, у жовтні 2019 року - 22 дні, у листопаді 2019 року - 21 день, у грудні 2019 року - 3 дні).
Отже, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку, яку ГУ ДФС у Київській області повинна виплатити ОСОБА_1 , становить 326968,36 грн (1034,71 грн. (середньоденна заробітна плата) х 316 (кількість днів затримки).
Таким чином, оскільки відповідач не провів з позивачем при звільнення з військової служби остаточний розрахунок, позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку у відповідності до вимог статті 117 КЗпП України.
Разом з тим, відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного суду України N 13 від 24.12.1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.
Зазначене також неодноразово висвітлювалось в рішеннях Верховного суду, зокрема в постанові від 18 червня 2020 року по справі №200/9096/19-а.
Посилання скаржника нарішення Київського окружного адміністративного суду від 26.12.2019 року у справі №320/6335/19 та на постанову Верховного Суду від 25.03.2019 року у справі №820/4516/18, колегія суддів відхиляє та зауважує, що з огляду на наведені вище норми та правову позицію Верховного Суду при розгляді справи з аналогічними правовідносинами у даній справі, у зв`язку з тим, що спеціальним законодавством не врегульовано правовідносин, які виникли в межах даної справи, застосуванню підлягає трудове законодавство, а саме приписи ст.ст.116, 117 КЗпП України.
Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про стягнення з Головного управління ДФС у Київській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 01.09.2018 року по 04.12.2019 року включно в сумі 326968,36 грн.
Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним, підстави для його скасування відсутні, так як суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального та процесуального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.
При цьому судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування рішення Київського окружного адміністративного суду від 06 квітня 2020 року.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування не має.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 06 квітня 2020 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

Судя-доповідач:                                                                                Бужак Н.П.

Судді:                                                                                          Костюк Л.О.

                                                                                                    Кобаль М.І.