ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2020 року	Львів	Справа № 140/6389/20 пров. № А/857/8016/20	

 Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючої судді                                                              Хобор Р.Б.,
суддів                                                                                Затолочного В.С., Сеника Р.П.
з участю секретаря судового засідання                           Омеляновської Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Луцького міського центру зайнятості на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 01 червня 2020 року, ухвалене суддею Каленюк Ж.В. у м. Луцьку об 17 год. 19 хв. у справі № 380/1593/20 за адміністративним позовом Луцького міського центру зайнятості до відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) про скасування постанови про відкриття виконавчого провадження,
                                                         В С Т А Н О В И В:
Позивач звернувся до суду з позовом у якому просить суд скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження № 61676913 від 31 березня 2020 року.
У обґрунтування позовних вимог позивач зазначає те, що 31 березня 2020 року відповідач виніс постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання постанови від 26 квітня 2018 року про стягнення з позивача на користь держави штрафу в сумі 5100,00 грн. 
Вказану постанову позивач вважає протиправною з огляду на те, що постанова про накладення штрафу є виконавчим документом, стягувачем за постановою про накладення штрафу від 26 квітня 2018 року є держава в особі Головного територіального управління юстиції у Волинській області, а тому строк пред`явлення до виконання вказаної постанови відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про виконавче провадження»  становить три місяці. Натомість, відповідач 31 березня 2020 року виніс постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання постанови про накладення штрафу від 26 квітня 2018 року поза межами строку пред`явлення виконавчого документа до виконання.
Позивач вважає, що стягувач пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, а тому відповідач не мав права приймати виконавчий документ до виконання.
Крім того, згідно з даними автоматизованої системи виконавчих проваджень постанова про відкриття виконавчого провадження № 61676913 датована 07 квітня 2020 року, а позивачу надійшла постанова, датована 31 березня 2020 року, що викликає сумнів у законності дій державного виконавця.
Позивач зробив висновок про те, що відповідач неправомірно виніс постанову про відкриття виконавчого провадження щодо примусового виконання постанови про накладення штрафу. На думку позивача, належним способом захисту порушеного права є скасування постанови про відкриття виконавчого провадження.
Позиція відповідача у справі зводиться до того, що на підставі пункту 11 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» відповідач 30 березня 2020 року прийняв постанову про закінчення виконавчого провадження № 55270495.
Пунктом 13 розділу ІХ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року № 2832/5) передбачено, що при виконанні рішення немайнового характеру у разі, якщо боржник самостійно не сплачує, зокрема, накладені на нього штрафи, у передбачених Законом випадках, виконавець примусово стягує накладені на боржника штрафи одночасно із виконанням такого рішення; у разі закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених, зокрема, пунктом 11 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», якщо штрафи, накладені на боржника, не стягнуто, постанова про накладення штрафу не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) реєструється в автоматизованій системі виконавчого провадження як виконавчий документ та підлягає виконанню в порядку, передбаченому Законом та цією Інструкцією. 
З урахуванням цього нормативного положення, відповідач, після закінчення виконавчого провадження, виніс постанову про відкриття виконавчого провадження щодо виконання постанови про накладення штрафу, оскільки штраф, в межах виконавчого провадження, стягнутий не був.
Тому відповідач вважає, що постанова про відкриття виконавчого провадження № 61676913 від 31 березня 2020 року відповідає вимогам закону.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 01 червня 2020 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погодившись із цим рішенням суду, його оскаржив позивач, Луцький міський центр зайнятості, подавши апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення, яким адміністративний позов задовольнити.
У обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначає те, що суд першої інстанції порушив норми матеріального права, неповно з`ясував обставини справи та зробив помилковий висновок про відмову в задоволенні позову.
Позивач у апеляційній скарзі звернув увагу апеляційного суду на те, що суд першої інстанції не вірно оцінив норми Закону України «Про виконавче провадження», які стосуються строку пред`явлення виконавчого документа до виконання, в цьому випадку постанови про накладення штрафу за невиконання судового рішення. На думку позивача, відповідач відкрив виконавче провадження після спливу трьохмісячного строку пред`явлення виконавчого документа до виконання. 
При цьому, позивач зауважив, що Закон України «Про виконавче провадження» не передбачає того, що постанова про накладення штрафу, як виконавчий документ, автоматично пред`являється до виконання у день її винесення, а тому позиція суду першої інстанції про те, що строк пред`явлення виконавчого документа до виконання перервався, не відповідає нормам Закону України «Про виконавче провадження».
Отже, на думку позивача, суд першої інстанції невірно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.
Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.
Суд першої інстанції встановив те, що 29 листопада 2017 року головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області відкрив виконавче провадження № 55270495 з примусового виконання ухвали Господарського суду Волинської області від 07 листопада 2016 року у справі № 903/644/16 про зобов`язання Луцького міського центру зайнятості передати Луцькій міській раді приміщення по вулиці Ярощука, 2 в місті Луцьку та надав боржнику 10 робочих днів для виконання рішення суду.
26 квітня 2018 року державний виконавець у виконавчому провадженні № 55270495 виніс постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 5100,00 грн за невиконання рішення суду та одночасно зобов`язав Луцький міський центр зайнятості виконати рішення суду протягом десяти робочих днів. 
30 березня 2020 року державний виконавець виніс постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 10200,00 грн за повторне невиконання рішення суду та вніс органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення. Того ж дня державний виконавець виніс постанову про закінчення виконавчого провадження № 55270495.
31 березня 2020 року державний виконавець виніс постанову про відкриття виконавчого провадження № 61676913 з виконання постанови про накладення штрафу від 26 квітня 2018 року.
Приймаючи рішення у справі, суд першої інстанції виходив з того, що постанова про відкриття виконавчого провадження винесена з дотриманням норм чинного законодавства.
Апеляційний суд не погоджується із вказаним висновком з огляду на наступні обставини.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (далі – Закон № 1404-VIII)  виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 3 Закону № 1404-VIII відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі постанов державних виконавців про накладення штрафу.
Частиною 1 статті 4 Закону № 1404-VIII у виконавчому документі зазначаються:
1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, ім`я, по батькові та посада посадової особи, яка його видала;
2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ;
3) повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи;
4) ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб - за наявності);
реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника (для фізичних осіб - платників податків);
5) резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень;
6) дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню);
7) строк пред`явлення рішення до виконання.
Відповідно до частини 1-3 статті 11 Закону № 1404-VIII строки у виконавчому провадженні - це періоди часу, в межах яких учасники виконавчого провадження зобов`язані або мають право прийняти рішення або вчинити дію.
Строки у виконавчому провадженні встановлюються законом, а якщо вони не визначені законом – встановлюються виконавцем.
Будь-яка дія або сукупність дій під час виконавчого провадження повинна бути виконана не пізніше граничного строку, визначеного цим Законом.
Строки, встановлені цим Законом, обчислюються в робочих днях, місяцях і роках, а також можуть визначатися посиланням на подію, яка повинна неминуче настати.
Згідно із частиною 1 та 2 статті 12 Закону № 1404-VIII виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.
Строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття.
Апеляційний суд встановив, що у постанові про накладення штрафу від 26.04.2018 року, яка є виконавчим документом зазначено, що постанова набирає чинності з моменту її винесення, строк пред`явлення постанови до виконання три місяці.
На підставі аналізу наведених норм Закону № 1404-VIII та постанови, апеляційний суд дійшов висновку про те, що строк пред`явлення постанови про накладення штрафу до виконання, тривалістю у три місяці, відліковується з моменту набрання нею чинності, яким є день винесення цієї постанови.
У цій справі строк пред`явлення до виконання постанови про накладення штрафу від 26.04.2018 року відліковується з 27.04.2018 року, тобто з наступного дня після її винесення. Строк пред`явлення до виконання постанови про накладення штрафу від 26.04.2018 року закінчується 27.07.2018 року.
Суд першої інстанції у рішенні зазначив, що постанова про накладення штрафу пред`являється до виконання автоматично у день її винесення, а тому строк пред`явлення до виконання цієї постанови перерваний.
З цього приводу, апеляційний суд звертає увагу на таке.
Відповідно до пункту 1 частини 1 Закону № 1404-VIII строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі пред`явлення виконавчого документа до виконання.
Частиною 1 статті 26 Закону 1404-VIII визначено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону:
1) за заявою стягувача про примусове виконання рішення;
2) за заявою прокурора у разі представництва інтересів громадянина або держави в суді;
3) якщо виконавчий документ надійшов від суду у випадках, передбачених законом;
4) якщо виконавчий документ надійшов від суду на підставі ухвали про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземної держави, до повноважень яких належить розгляд цивільних чи господарських справ, іноземних чи міжнародних арбітражів) у порядку, встановленому законом;
5) у разі якщо виконавчий документ надійшов від Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів.
Частиною 5 статті 26 Закону 1404-VIII передбачено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.
Отже, відповідно до наведених вище норм, постанова про накладення штрафу, як виконавчий документ, пред`являється до виконання за заявою стягувача і строк пред`явлення до виконання переривається у випадку подання такої заяви.
Відповідно до постанови про відкриття виконавчого провадження від 31.03.2020 року, яка оскаржується у цій справі, стягувачем за постановою про накладення штрафу від 26.04.2018 року, є Головне територіальне управління юстиції у Волинській області.
Апеляційний суд встановив, що Головне територіальне управління юстиції у Волинській області, як стягувач, не зверталося, в межах тримісячного строку, із заявою про виконання постанови про накладення штрафу.
Таким чином, апеляційний суд констатує той факт, що строк пред`явлення виконавчого документа до виконання не переривався, оскільки стягувач не подав заяви про виконання виконавчого документа в межах тримісячного строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання. Ця обставина свідчить про те, що строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, а саме постанови про накладення штрафу за невиконання судового рішення від 26.04.2018 року, минув. 
Внаслідок цього, державний виконавець неправомірно виніс постанову про відкриття виконавчого провадження № 61676913 від 31 березня 2020 року щодо виконання постанови про накладення штрафу за невиконання судового рішення від 26.04.2018 року, оскільки постанову про відкриття виконавчого провадження державний виконавець виніс без заяви стягувача про виконання виконавчого документа та після спливу строку пред`явлення виконавчого документа до виконання.
Апеляційний суд вважає, що Закон № 1404-VIII достатньо повно регулює процедуру пред`явлення постанови про накладення штрафу за невиконання судового рішення до виконання та відкриття виконавчого провадження з цього приводу.
При цьому, Закон № 1404-VIII не передбачає автоматичного пред`явлення до виконання постанови про накладення штрафу у день її винесення, без відповідної заяви стягувача.
Водночас суд першої інстанції при прийнятті рішення про відмову у задоволенні позову застосував положення частини 13 розділу 9 Інструкції з організації примусового виконання рішень, яка затверджена наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року № 512/5 (далі – Інструкція), згідно з якими при виконанні рішення немайнового характеру у разі, якщо боржник самостійно не сплачує виконавчий збір, витрати виконавчого провадження та накладені на нього штрафи, у передбачених Законом випадках виконавець примусово стягує виконавчий збір, витрати виконавчого провадження та накладені на боржника штрафи одночасно із виконанням такого рішення. У разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 37 Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 9 (крім випадку, передбаченого  частиною дев`ятою статті 27 Закону), 11 частини першої статті 39 Закону, якщо штрафи, накладені на боржника, не стягнуто, постанова про накладення штрафу не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) реєструється в автоматизованій системі виконавчого провадження як виконавчий документ та підлягає виконанню в порядку, передбаченому Законом та цією Інструкцією.
Апеляційний суд вважає, що застосування положень Інструкції не можна визнати обґрунтованим, оскільки Інструкція є підзаконним нормативно-правовим актом і має нижчу юридичну силу ніж Закон № 1404-VIII, і, окрім того, Закон № 1404-VIII, у статті 40 «Наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа», не передбачає виконання постанови про накладення штрафу за невиконання судового рішення після закінчення виконавчого провадження, з підстав, передбачених пунктом 11 частини 1 статті 39 закону 1404-VIII (надіслання виконавчого документа до суду, який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 63 цього Закону).
Підсумовуючи наведене вище, апеляційний суд вважає, що адміністративний позов необхідно задовольнити та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження № 61676913 від 31 березня 2020 року, оскільки така винесена на підставі виконавчого документа, за яким минув строк пред`явлення виконавчого документа до виконання та без заяви стягувача про пред`явлення виконавчого документа до виконання.
Відповідно до частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
З огляду на вищевикладене, у зв`язку з порушенням судом першої інстанції норм матеріального права, рішення суду першої інстанції необхідно скасувати та задовольнити адміністративний позов.
Що стосується судових витрат то апеляційний суд зазначає наступне.
Відповідно до частини 1 та 2 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
При задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.
Отже, судовий збір, який сплатив позивач - суб`єкт владних повноважень, стягненню на користь позивача не підлягає.
Керуючись ч. 4 ст. 229, ст..ст. 308, 310, 315, 317, 321, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
                                                  П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Луцького міського центру зайнятості задовольнити.
Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 01 червня 2020 року в справі № 140/6389/20  скасувати та прийняти постанову, якою адміністративний позов задовольнити.
Визнати протиправною та скасувати постанову відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) про відкриття виконавчого провадження № 61676913 від 31 березня 2020 року.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча суддя	 	Р. Б. Хобор 	
судді	 	В. С. Затолочний 	
 	 	Р. П. Сеник 	

Повний текст постанови складений  16.09.2020 року