ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

16 вересня 2020 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 750/2632/20
Головуючий у першій інстанції – Рахманкулова І. П.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1028/20

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої – судді - Бобрової І.О.,
суддів – Мамонової О.Є.,   Шитченко Н.В., 

за участю секретаря – Шкарупи Ю.В., 

учасники справи:

позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – Виконавчий комітет Чернігівської міської ради,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Квартирно-експлуатаційний відділ м.Чернігова, Міністерство оборони України, 

розглянув у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Виконавчого комітету Чернігівської міської ради на рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 30 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Чернігівської міської ради про виключення квартири з числа службових,
  
місце постановлення рішення судом першої інстанції – м.Чернігів, 
дата складання повного тексту рішення суду першої інстанції – 01.07.2020,
                                    У С Т А Н О В И В:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Виконавчого комітету Чернігівської міської ради, в якому просив визнати протиправним та скасувати пп.3.7, п.3 рішення Виконавчого комітету Чернігівської міської ради №214 від 17.05.2018 «Про затвердження списків громадян, поставлених на квартирний облік, виділення житла громадянам міста, видачу ордерів» щодо відмови у зміні статусу службової трикімнатної квартири АДРЕСА_1 та закріпленні її за його сім`єю, а також зобов`язати Виконавчий комітет Чернігівської міської ради прийняти рішення, яким виключити із числа службових квартир – квартиру АДРЕСА_2 з наданням її для постійного проживання ОСОБА_1 та членам його сім`ї. 
В обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що оскаржуваним рішенням Виконавчого комітету Чернігівської міської ради порушено його право на забезпечення постійним житлом, що гарантоване Конституцією України та  законами України. Вказував, що він проходить безперервну військову службу у Збройних Силах України та має вислугу 24 роки, є учасником бойових дій, а тому відповідно до вимог закону має право на отримання житла для постійного проживання. Крім того, зазначає, що вказана службова квартира розподілена йому встановленим у Збройних Силах України порядком за рахунок житлового фонду Міністерства Оборони України та його кошторисних призначень, знаходиться на оперативному обліку житлових приміщень у КЕВ м. Чернігова, який є складовою частиною Збройних Сил України та підпорядкований Міністерству оборони України.

Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Чернігова від 30 березня 2020 року до участі в справі в якості третьої особи на стороні позивача залучено Квартирно-експлуатаційний відділ м. Чернігова. 
Протокольною ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 29 квітня 2020 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, до участі в справі в якості третьої особи на стороні відповідача залучено Міністерство оборони України.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 30 червня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправним і скасовано підпункт 3.7 пункту 3 рішення Виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 17.05.2018 № 214 про відмову у виключенні з числа службових жилих приміщень трикімнатної квартири АДРЕСА_2 . Зобов`язано Виконавчий комітет Чернігівської міської ради у місячний строк від дня набрання рішенням суду законної сили ухвалити рішення про виключення трикімнатної квартири АДРЕСА_2 з числа службових жилих приміщень та надання її родині ОСОБА_1 для постійного проживання, зі зняттям з квартирного обліку. Стягнуто з виконавчого комітету Чернігівської міської ради на користь держави судовий збір в розмірі 840 грн 80 коп.

В апеляційній скарзі Виконавчий комітет Чернігівської міської ради просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального права. Вважає, що суд не мав права зобов`язувати відповідача приймати за нього рішення про виключення квартири з числа службових жилих приміщень з наданням статусу житлової квартири, оскільки суди не наділені повноваженнями вирішувати такі питання, тобто суд фактично здійснив втручання у дискреційні повноваження органу державної влади. Скаржник посилається на те, що в рішенні судом не зазначено доводів для відмови у задоволенні позову, а саме щодо- заявлення позову неналежним позивачем, - виключення службових квартир тільки на підставі клопотання КЕВ, а не наймача, - надання доказів потреби у подальшому використанні службового житла та наявності черги на отримання постійного та тимчасового житла, - невідповідності протоколу законодавчим вимогам за відсутності наказу начальника гарнізону, - обов`язкового застосування чинного Положення про виключення з числа службових жилих приміщень в м. Чернігові, - додержання принципів рівності при забезпеченні житлом в порядку черговості, - врахування закріпленого обов`язку надавати житло для постійного проживання Міністерством оборони України у порядку черговості як органом, що отримує фінансування на реалізацію Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», - забезпечення збереження фонду службового житла, - зобов`язання прийняття рішення певного змісту, що є порушенням принципів розподілу влади, - покладення функції постановки/зняття з квартирного обліку тільки на житлові комісії, а не на виконавчий комітет. Скаржник зазначає, що позивач перебуває в загальній черзі на покращення житлових умов Чернігівського гарнізону (м.Чернігів) з 20.10.2002 за №95, та в першочерговій черзі з 31.07.2015 за №238 як учасник бойових дій, АТО. Не враховано загальні норми забезпечення житлом для осіб, які також ще раніше позивача набули права на отримання житла за рахунок держави. Відповідач вважає, що дії саме КЕВ м. Чернігів є незаконними, оскільки не було дотримано черговості квартирного обліку при розподілі квартир на стадії розгляду питання на комісії з контролю за розподілом жилого приміщення у гарнізонах ЗСУ. Звертає увагу суду на те, що в протоколі засідання комісії з контролю за розподілом житла в гарнізонах ЗСУ №794 від 14.12.2017 відсутні відомості про наказ начальника гарнізону, обов`язкова наявність якого встановлена п.3.5 Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців ЗСУ та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 30.11.2011 №737. Судом не було враховано наявність доказів, що свідчать про значну потребу у житлі. Також відповідач звертає увагу, що право позивача користуватися спірною квартирою не оспорюється, позивач має право отримати житлове приміщення відповідно до черги. Також скаржник вказує на те, що виконавчий комітет не знімає з обліку військовослужбовців військової частини. Суд вийшов за межі позовних вимог, оскільки позивач не просив знімати його з квартирної черги; це не є повноваженнями виконавчого комітету; згідно з листом КЕВ м.Чернігів №1061 від 12.05.2020 позивача вже було знято з квартирного обліку при Чернігівському ОТЦК та СП у зв`язку з його переміщенням до нового місця служби, а тому спірна службова квартира АДРЕСА_2 має бути вивільнена позивачем у зв`язку з переміщенням до нового місця служби складом сім`ї з чотирьої осіб. Скаржник вважає своє рішення №214 від 17.05.2018 прийнятим у повній відповідності до положень закону, а тому правових підстав для задоволення вимог позивача немає, оскільки права позивача даним рішенням не порушені, а відповідач діяв в межах свої повноважень та відповідно до вимог чинного законодавства провів розподіл житла згідно з нормами житлового права з дотриманням прав та інтересів всіх черговиків.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідача Виконавчого комітету Чернігівської міської ради – третя особа КЕВ м.Чернігів просить рішення суду залишити без змін, а в задоволенні апеляційної скарги відмовити, вважаючи доводи апеляційної скарги надуманими, необґрунтованими  і такими, що не відповідають нормам чинного законодавства, а рішення суду справедливим, законним та таким, що відповідає нормам матеріального та процесуального права. Так, для вирішення питання щодо виключення квартир з числа службових, вимога щодо дотримання черговості не має жодного значення. Крім того, протокол Комісії з контролю за розподілом житла в гарнізонах ЗСУ від 14.12.2017 №794, який є підставою для зняття статусу службового житла із зняттям позивача з квартирного обліку, є чинним і ніким не оскаржено. Всі умови Інструкції №737 від 30.11.2011, передбачені п.3.5 щодо виключення квартири позивача з числа службової – виконані. Зміна статусу квартири та передача її в постійне користування сім`ї позивача не порушує житлові права інших військовослужбовців, які перебувають у черзі на отримання квартири. Також КЕВ м. Чернігів звертає увагу на те, що видання наказу начальника гарнізону щодо виключення квартири з числі службових не передбачено чинним законодавством; наказ видається лише на стадії розподілу житлової площе в гарнізоні. Звертає КЕВ й увагу на те, що спірна службова квартира розподілена позивачу встановленим у ЗСУ порядком за рахунок житлового фонду Міністерства оборони України та його коштів, знаходиться на оперативному обліку житлових приміщень у КЕВ м.Чернігів. Щодо умови проживання в квартирі не менше 10 років, то перебування військовослужбовця в тому чи іншому гарнізону менше ніж 10 років в даному випадку не є підставою у відмові надання житла для постійного проживання, оскільки позивач проходить безперервну військову службу у ЗСУ, є учасником бойових дій, має вислугу більше 20 років, ним не було використано право на приватизацію житла. Щодо необхідності вивільнення спірного службового приміщення у зв`язку із зміною позивачем місця проходження військової служби, то дана обставина не має жодного значення в даному випадку, оскільки не стосується предмету спору, адже на момент розгляду питання щодо виключення квартири з числа службової 14.12.2017 позивач проходив службу в Чернігівському гарнізоні, тому на той час обов`язковими до застосування були саме норми Інструкції №737, а не норми Інструкції №380, як стверджує апелянт.

У своєму відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 просить  оскаржуване рішення Деснянського районного суду м.Чернігова залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Так, предметом спору є питання про виключення житлової квартири з числа службових, а не порушення прав осіб, що перебувають на черзі на отримання житла та порядок надання житлових приміщень громадянам, які потребують поліпшення житлових умов. Статтями 121, 122, 123 ЖК УРСР визначений порядок надання службових жилих приміщень, порядок користування службовими жилими приміщеннями, коло осіб, яких не може бути виселено з службових жилих приміщень без надання іншого жилого приміщення. Павлюк звертає увагу, що нормативно-правові акти, на які посилається апелянт, не делегують норму щодо компетенції органів місцевого самоврядування по визначенню саме механізму та порядку виключення з числа службових житлових приміщень. Інформація що в черзі на отримання житла тільки серед військовослужбовців перебуває багато осіб, які мають більший стаж служби ніж позивач, є такою, що не відповідає матеріалам справи, спростовується списком загальної черги військовослужбовців Чернігівського гарнізону. Щодо правових позицій Верховного Суду у справах з тотожнім предметом спору, то вони зводяться до того, що Верховний Суд відійшов від принципу черговості, взяв до уваги, що позивач перебуває в загальній черзі у списку громадян, які користуються першочерговим правом отримання житлових приміщень за пільгою, передбаченою для військовослужбовців, звільнених у запас.

Заслухавши суддю – доповідача, пояснення учасників справи,  обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до наступного висновку. 

Відповідно до ч. 2,5 ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення суду відповідає не повністю.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач як особа, яка має понад 20 років вислуги на військовій службі, набув право на жиле приміщення для постійного проживання, тому рішення органу місцевого самоврядування підлягає скасуванню із зобов`язанням прийняти рішення про виключення спірної квартири з числа службових, передачі її родині позивача із зняттям з квартирного обліку. Позовні вимоги позивача доведені належними та допустимими доказами. 
Проте, колегія суддів не може частково погодитись з викладеними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
За змістом ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
За статтею 367 ЦПК, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із статтею 31 Житлового кодексу Української РСР громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, мають право на одержання у користування жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду в порядку, передбаченому законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР.
Відповідно до ч. 1 ст. 118 ЖК УРСР України службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.
Статтею 121 ЖК УРСР визначено порядок надання жилих приміщень.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є полковником ЗСУ, проходить безперервну військову службу, бере участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони та має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни – учасників бойових дій (а.с.14-17 т.1). 
Станом на 18.02.2020 позивач має календарну вислугу в Збройних Силах України 24 роки 07 місяців 28 днів та пільгову - 0 років 2 місяці 8 днів  (а.с.20 т.1).
Полковник ОСОБА_1 перебуває в загальній черзі на покращення житлових умов Чернігівського гарнізону (м.Чернігів) під номером 95, на першочерговій – під номером 238. 
Сторонами не заперечується, що на підставі ордеру Виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 24.03.2017 ОСОБА_1 та членам його сім`ї виділено службову трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 (а.с.19 т.1).
З протоколу засідання комісії з контролю за розподілом житла в гарнізонах ЗСУ від 14 грудня 2017 року комісією затверджено список військовослужбовців, квартири яких пропонується виключити з числа службового житла МОУ, серед яких і квартира, в якій проживає сім`я ОСОБА_1 (а.с.29-30 т.1).
Начальником КЕВ м. Чернігів 04.01.2018 Голові Чернігівської міської ради ОСОБА_2 був направлений лист №20 з проханням винести рішення про виключення з числа службових семи квартир та надати їм статус квартир для постійного проживання, серед яких була вказана службова квартира, в якій проживає родина полковника ОСОБА_1 (а.с.21-22 т.1).
Листом начальника Чернігівського гарнізону генерал-майора ОСОБА_3 від 26.01.2018 року №236, за погодженням начальника КЕВ м. Чернігів підполковника О.В.Дмитренка повторно було направлено на адресу Голови Чернігівської міської ради клопотання стосовно винесення питання на розгляд Виконавчого комітету Чернігівської міської ради та прийняття рішення про виключення одинадцяти квартир із числа службових і надання їм статусу квартир для постійного проживання, серед яких службова трикімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_3 , в якій проживає родина полковника ОСОБА_1 (а.с.23-25 т.1).
Листом секретаря Чернігівської міської ради від 16.02.2018 року №1- 27/20-839 було повторно відмовлено у виключенні квартир з числа службових, у тому числі і службової квартири, в якій проживає родина полковника ОСОБА_1 . Підставою для відмови зазначено, що в клопотанні Квартирно-експлуатаційного відділу про виключення даного житла з числа службових не достатньо мотивовано підстави його виключення із службового житла, а саме, відсутність потреби у його подальшому використанні, та оскільки Міністерство Оборони України не ліквідовано, то вбачається і необхідність (потреба) подальшого використання квартири, як службового приміщення (а.с.26-27 т.1).
Рішенням Виконавчого комітету Чернігівської міської ради №214 від 17.05.2018 (підпункт 3.7 пункт 3) відмовлено Квартирно-експлуатаційному відділу міста Чернігова у зміні статусу службової трикімнатної квартири АДРЕСА_1 та закріпленні її за зареєстрованою і проживаючою у ній сім`єю ОСОБА_1 (а.с.34-35 т.1) 
ОСОБА_1 21.01.2019 Голові Чернігівської міської ради була направлена заява щодо винесення на розгляд Виконавчого комітету Чернігівської міської ради питання виключення з числа службових та надання статусу для постійного проживання трьохкімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.31-32 т.1).
Своїм листом на вказане звернення ОСОБА_1 . Виконавчий комітет Чернігівської міської ради повідомив, що виключення жилого приміщення з числа службових провадиться на підставі клопотання підприємства, установи, організації рішенням виконавчого комітету відповідної ради, а не за заявою громадян, та у зв`язку з тим, що повторних клопотань від КЕВ м.Чернігова не надходило, розглянути питання по суті виконавчий комітет міської ради не має правових підстав (а.с.33 т.1).

Звертаючись із позовом ОСОБА_1 вказував на те, що рішення Виконавчого комітету Чернігівської міської ради, виражене у формі підпункту 3.7 пункту 3 рішення від 17.05.2018 за № 214 «Про затвердження списків громадян, поставлених на квартирний облік, виділення житла громадянам міста, видачу ордерів» щодо відмови у виключенні з числа службових житлової квартири за адресою: АДРЕСА_3 , порушує його право на забезпечення постійним житлом, гарантоване Конституцією України та законами України.
      
Стаття 47 Конституції України гарантує кожному мати право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до вимог частини першої статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених ЖК УРСР, іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової військової служби) та члени їх сімей, які проживають разом з ними, забезпечуються службовими жилими приміщеннями, що повинні відповідати вимогам житлового законодавства. Військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного проживання або за їх бажанням, грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення. Такі жилі приміщення або грошова компенсація надаються їм один раз протягом усього часу проходження військової служби за умови, що ними не було використано право на безоплатну приватизацію житла.
Згідно з частиною першою ст.118 ЖК УРСР службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службового рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті ради. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.
Відповідно до пункту 6 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 04.02.1988 №37, жиле приміщення виключається з числа службових, якщо відпала потреба в такому його використанні, а також у випадках коли в установленому порядку воно виключено з числа жилих. Сам по собі факт проживання в службових жилих приміщеннях робітників і службовців, які припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадян, яких виключено з членів колгоспу, або тих, які вийшли з колгоспу за власним бажанням, не є підставою для виключення цих приміщень з числа службових.
Виключення жилого приміщення з числа службових провадиться на підставі клопотання підприємства, установи, організації рішенням виконавчого комітету відповідної районної, міської, районної вмісті Ради народних депутатів.
Згідно з частиною другою пункту 11 «Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями», затвердженого постановою КМУ від 03.08.2006 №1081, виключення житлового приміщення з числа службового провадиться згідно з рішенням виконавчого органу районної, міської, районної у місті ради за клопотанням начальника гарнізону, командира військової частини та квартирно-експлуатаційного органу.
Механізм та порядок виключення квартир із числа службових у Збройних Силах України регулюється також положеннями Інструкції про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям Збройних Сил України та членам їх сімей житлових приміщень, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 30.11.2011 №737, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин.
Пунктом 2.2. зазначеної Інструкції передбачено, що всі рішення щодо включення (виключення) житлового приміщення до (із) числа службового приймаються Міністром оборони України. У подальшому житлове приміщення включається (виключається) до (із) числа службового за рішенням виконавчого органу районної, міської, районної у місті ради за клопотанням начальника гарнізону, командира військової частини, погодженим з начальником відповідних територіальних квартирно - експлуатаційних управлінь.
Згідно з пунктом 3.5 Інструкції для включення (виключення) квартир до (із) числа службових на підставі наказу начальника гарнізону про визначення кількості службових жилих приміщень та жилих приміщень для постійного проживання в гарнізоні начальником гарнізону за погодженням з КЕВ (КЕЧ) району направляються листи до сільських, селищних, міських, районних у місті (у разі їх створення) рад (відповідних державних адміністрацій) про включення (виключення) квартири до (із) числа службових. До листа щодо виключення квартир із числа службових обов`язково додається відповідний протокол засідання Комісії з контролю за розподілом житла в гарнізонах Збройних сил України.
Відповідно до абзацу 16 підпункту 3.3 цієї Інструкції рішення (пропозиції) комісії з контролю за розподілом житла в гарнізонах Збройних сил України є остаточними для начальника гарнізону, керівника квартирно - експлуатаційного органу, голови гарнізонної житлової комісії та командира військової частини.
Згідно з абзацом 4, 5 підпункту 3.5 цієї ж Інструкції для виключення квартири з числа службових військовослужбовець чи особа, звільнена у запас (відставку), подає начальнику КЕВ (КЕЧ) району рапорт (заяву), підписаний (підписану) всіма повнолітніми членами сім`ї.
Обов`язковою умовою для виключення квартир з числа службових є перебування військовослужбовців і осіб, звільнених у запас або відставку, на квартирному обліку в Збройних силах України і відповідність займаного житла нормам законодавства, встановленим для даного населеного пункту, що буде підставою для зняття сім`ї військовослужбовця з квартирного обліку.
Згідно з підпунктом 3.5 наказу Міністерства оборони України від 30.11.2011 №737 (із змінами) питання виключення квартир з числа службових на засіданнях Комісії з контролю за розподілом житла у гарнізонах Збройних сил України розглядається щодо військовослужбовців, які мають вислугу на військовій службі не менше 20 календарних років. Обов`язковою умовою для виключення квартир з числа службових є перебування військовослужбовців і осіб, звільнених у запас або відставку, на квартирному обліку в ЗС України і відповідність займаного житла нормам законодавства, встановленим для даного населеного пункту, що буде підставою для зняття сім`ї військовослужбовця з квартирного обліку.

На час звернення КЕВ м. Чернігова з клопотанням та прийняття протиправного рішення відповідачем, позивач перебував на квартирному обліку, що спростовує доводи скаржника з приводу того, що ОСОБА_1 на даний час на квартирному обліку не перебуває. 

Колегія суддів приходить до висновку, що, ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, правильно виходив із того, що вимоги заявленого ОСОБА_1 позову є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у спосіб, обраний позивачем.
Судом в ході судового розгляду даної справи встановлено, що всі зазначені і обов`язкові в Інструкції про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям Збройних Сил України та членам їх сімей житлових приміщень умови щодо виключення квартири полковника ОСОБА_1 з числа службових виконано, а саме: полковник ОСОБА_1 має належну вислугу в Збройних Силах України, на час виникнення спору перебував в загальній черзі на покращення житлових умов Чернігівського гарнізону (м. Чернігів) з 20.10.2002 за №95, в першочерговій - з 31.07.2015 за №238, як учасник бойових дій, АТО.
Матеріали цивільної справи не містять доказів відносно того, що позивач отримував інше житло під час проходження ним служби, також відсутні відповідні докази участі позивача у приватизації житла.

Доводи апеляційної скарги зазначають, що, задовольняючи вимоги заявленого позову, суд першої інстанції фактично здійснив втручання у дискреційні повноваження органу державної влади, при цьому суд безпідставно зобов`язав відповідача ухвалити рішення про виключення спірної квартири із числа службових житлових приміщень, апеляційний суд відхиляє, з огляду на таке.
У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, орган державної влади чи місцевого самоврядування має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.
Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом по справі, всі умови, визначені Інструкцією про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям Збройних Сил України та членам їх сімей житлових приміщень, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 30.11.2011 №737, для виключення квартири позивача з числа службових, дотримані, тому у відповідача не було вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. Отже зазначені повноваження відповідача не можна віднести до дискреційних.
В даному випадку ОСОБА_1 , як особа, права якого були порушені, не мав іншої можливості, ніж звернутись до суду за захистом своїх прав та законних інтересів, тобто, якщо відмова відповідного органу визнана судом протиправною, а іншого варіанту поведінки у цього органу за законом не існує, суд має право зобов`язати цей орган вчинити конкретні дії, які б гарантували захист прав і свобод позивача.
Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постановах від 27 травня 2020 року у справі № 750/1063/19 та 13 лютого 2020 року у справі № 750/13081/18 щодо аналогічних правовідносин. 
                                                                    
Доводи апеляційної скарги щодо порушення оскаржуваним рішенням суду першої інстанції прав інших осіб, які перебувають у черзі на отримання житла разом з позивачем, є безґрунтовними, оскільки питання стосується виключення квартири, що була надана у законний спосіб позивачеві, з числа службових. Судове рішення щодо подібних правовідносин було прийнято Верховним Судом 04 грудня 2019 року у справі № 750/11511/18.
  
Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті, - чи не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві».
Втручання у право на повагу до житла має бути також «необхідним у демократичному суспільстві». Тобто, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути домірним переслідуваній легітимній меті (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» («Zehentner v. Austria»), заява № 20082/02, § 56).
Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.

Колегія суддів вважає, що відмова Виконавчого комітету Чернігівської міської ради у виключенні спірної квартири із числа службових та закріпленні її за зареєстрованою та проживаючою в ній сім`єю позивача ОСОБА_1 , згідно з практикою ЄСПЛ становить втручання держави у право на житло та є порушенням статті 8 Конвенції. 

Твердження скаржника про те, що позов подано неналежним позивачем, є безґрунтовними з огляду на наступне.   
Приписами ч.1 статті 4 ЦПК України, ч.1 статті 16 ЦК України регламентовано, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до положень статті 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Вказана норма права визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Виходячи із наведеного, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Частиною першою статті 13 ЦПК України, яка регламентує диспозитивність цивільного судочинства, визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 , вважаючи своє право на житло порушеним, спочатку звернувся до відповідача письмово, а отримавши відмову -  звернувся з позовом про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії.
Таким чином, між фізичною особою, як суб`єктом приватного права та виконавчими органами органу місцевого самоврядування, суб`єктом владних повноважень, як суб`єктом публічного права, що представляє та реалізує свої повноваження, виник житловий приватно-правовий спір, пов`язаний із реалізацією житлових прав громадян, зокрема, прав на володіння, користування, розпорядження жилим приміщенням, його приватизацію, цивільних прав, порушення яких пов`язано із позбавленням їх володільців можливості здійснити (реалізувати) свої права повністю або частково.

Посилання скаржника на лист КЕВ м.Чернігів №1061 від 12.05.2020 щодо зняття позивача з квартирного обліку при ІНФОРМАЦІЯ_1 та обов`язковість вивільнення сім`єю ОСОБА_1 спірної службової квартири не заслуговує на увагу, оскільки питання звільнення квартири не входить до суті порушеного в позові питання, а щодо зняття з квартирного обліку, то, як зазначалося вище, - на момент виникнення спірних відносин позивач ОСОБА_1 проходив службу в Чернігівському гарнізоні та перебував на обліку.

Також безпідставним є посилання скаржника на Інструкцію про організацію забезпечення військовослужбовців ЗСУ та членів їх сімей жилими приміщеннями №380 від 31.07.2018, оскільки на час прийняття відповідачем оскаржуваного рішення була чинною Інструкція про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям Збройних Сил України та членам їх сімей житлових приміщень, що затверджена наказом Міністерства оборони України від 30.11.2011 №737.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00).
При цьому апеляційний суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27.09. 2001 у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).

Приймаючи до уваги вищенаведене, доводи апеляційної скарги щодо недостатньої вмотивованості рішення є безґрунтовними.
Проте, заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо виходу суду першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення за межі позовних вимог.
В позовній заяві, як вказувалося вище, позивач просив визнати протиправним та скасувати пп.3.7 п.3 рішення Виконавчого комітету Чернігівської міської ради №214 від 17.05.2018 «Про затвердження списків громадян, поставлених на квартирний облік, виділення житла громадянам міста, видачу ордерів» щодо відмови у зміні статусу службової трикімнатної квартири АДРЕСА_1 та закріпленні її за його сім`єю; зобов`язати виконавчий комітет Чернігівської міської ради прийняти рішення, яким виключити із числа службових квартиру АДРЕСА_2 , з наданням її для постійного проживання йому та членам його сім`ї. 

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч.1 ст.13 ЦПК України).
Відповідно до вимог ч.2 ст.264 ЦПК України, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Відповідно до п.2 ч.2 ст.49 ЦПК України, позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.
Право визначати предмет спору та наведення обставин, якими обґрунтовуються заявлені вимоги, закріплено саме за позивачем.

Колегією суддів встановлено, що позовна заява ОСОБА_1 не містила вимогу про зняття його та членів його сім`ї з квартирного обліку, як і не подавалась заява про збільшення позовних вимог в цій частині. З огляду на це, суд першої інстанції не мав права розглядати вимогу, яка не була заявлена, у зв`язку з чим  рішення суду першої інстанції в частині зобов`язання Виконавчого комітету Чернігівської міської ради зняти ОСОБА_1 та його родину з квартирного обліку підлягає зміні з виключенням даної вимоги, як задоволеної, з резолютивної частини. 

В іншій частині рішення суду є законним та обґрунтованим і інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, обґрунтованості судових висновків не спростовують, тому підстави для її задоволення відсутні.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 376 ч.4, ст.381-384, 389, 390 ЦПК України,  
                                 
                                  П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Виконавчого комітету Чернігівської міської ради – задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 30 червня 2020 року змінити, виключивши з абзацу третього резолютивної частини слова "зі зняттям з квартирного обліку".

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення

Судді Чернігівського апеляційного суду   

                                                                                          І.О.Боброва
                                                                                                                      
                                                                                         О.Є.Мамонова 

                                                                                         Н.В.Шитченко 

Повний текст постанови суду складений 21.09.2020.