П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

15 вересня 2020 р.	м.Одеса	Справа № 420/1963/20	
Головуючий в 1 інстанції: Кравченко М.М.
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача – Шляхтицького О.І.,
суддів: Домусчі С.Д., Семенюка Г.В.,
при секретарі – П`ятіній В.В.,

представника відповідача - Білоконь Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Одеського окружного адміністративного суду  від 06.04.2020 по справі  № 420/1963/20 за позовом ОСОБА_1  до Державної міграційної служби України про визнання протиправною відмову, скасування висновку, зобов`язання вчинити певні дії, - 

                                   ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог.

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з вищевказаним адміністративним позовом, у якому просив:
          - визнати протиправною відмову Державної міграційної служби України у вирішенні питання про прийняття до громадянства України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; 
- скасувати висновок Державної міграційної служби України від 15.11.2019 «Про припинення провадження за заявою про прийняття до громадянства України громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 »;
- зобов`язати Державну міграційну службу України продовжити провадження за заявою про прийняття до громадянства України громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; 
- зобов`язати Державну міграційну службу України вирішити питання про прийняття до громадянства України громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В обґрунтування позовних вимог зазначалось, що 06.02.2020 позивачем було отримано висновок Державної міграційної служби України датований 15.11.2019 про припинення провадження за заявою про прийняття до громадянства України громадянина Афганістану ОСОБА_1 , вказавши підставою відмови - з огляду на те, що ОСОБА_1 має статус особи, яка потребує додаткового захисту, що не дає йому можливості клопотати про прийняття до громадянства України, оскільки Закон надає таку можливість виключно тим особам, яким надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні. Позивач вважає відмову надуманою, незаконною та такою, що порушує його права як людини, яка була прийнята без врахування всіх доказів та без врахування позиції, яка вже була розглянута в апеляційній інстанції та висловлена думка суду.
Відповідач проти задоволення позову заперечував, надав до суду першої інстанції відзив, у якому вказав, що позивач є особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, що відповідно до діючого законодавства не дає йому права клопотати про прийняття до громадянства України, оскільки Закон надає таку можливість лише особам, які визнані біженцями в Україні. Законодавець тимчасовий та додатковий захист не вважає притулком і відмежовує ці категорії від правового статусу біженця. При цьому законодавець не ставить жодних взаємозв`язків і залежностей між термінами притулок і захист. Рішення про визнання особою, яка потребує додаткового захисту та про надання притулку в Україні приймаються різними суб`єктами. ОСОБА_1 не може вважатися особою, якій надано притулок в Україні. Враховуючи, що у позивача відсутній статус біженця або особи, якій надано притулок в Україні, постійне проживання на території України на законних підставах протягом трьох років не надає йому права на набуття громадянства України відповідно до абзацу 3 пункту 3 частини другої статті 9 Закону України «Про громадянство України». 

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Одеський окружний адміністративний суд рішенням від 06 квітня 2020 року позов задовольнив.
Визнав протиправною відмову Державної міграційної служби України у вирішенні питання про прийняття до громадянства України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Скасував висновок Державної міграційної служби України від 15.11.2019 «Про припинення провадження за заявою про прийняття до громадянства України громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 ».
Зобов`язав Державну міграційну службу України продовжити провадження за заявою про прийняття до громадянства України громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 .
Зобов`язав Державну міграційну службу України вирішити питання про прийняття до громадянства України громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Стягнув за рахунок бюджетних асигнувань Державної міграційної служби України (код ЄДРПОУ 37508470) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 3363,20 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, Державна міграційна служба України подала апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права, невідповідністю висновків суду обставинам справи, у зв`язку з чим просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову  відмовити.
Апелянт, мотивуючи власну правову позицію, акцентує на таких обставинах і причинах незаконності і необґрунтованості оскаржуваного судового рішення:
- судом першої інстанції не взято до уваги, що відповідно до вимог статті 19 та пункту 2 частини 2 статті 245 КАС України зобов`язання Державної міграційної служби України продовжити провадження за заявою про прийняття до громадянства України громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 не віднесено до компетенції суду, а відповідно до положень Закону віднесено до виключної компетенції ДМС України;
- судом першої інстанції не було враховано позиції Верховного Суду викладеної у постанові від 05.06.2019 по справі № 826/696/18;
- позивач є особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, що відповідно до діючого законодавства не дає йому права клопотати про прийняття до громадянства України, оскільки Закон надає таку можливість лише особам, які визнані біженцями в Україні.
Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення.

Обставини справи.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 в 2011 році прибув до України з Ісламської Республіки Афганістан.
На підставі звернення ОСОБА_1 із заявою про визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту Державною міграційною службою України було надано статус особи, яка потребує додаткового захисту на підставі рішення від 12.09.2012 № 491-12.
ОСОБА_1 перебуває на обліку в Управлінні з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС України в Одеській області як особа, яка потребує додаткового захисту, та документований відповідним посвідченням серії НОМЕР_2 .
20.06.2018 ОСОБА_1 було проведено захід, направлений на перевірку знань української мови, за результатами якого було надано висновок, що особа розуміє та володіє державною мовою на достатньому рівні.
Згідно відповіді Державної прикордонної служби України від 02.08.2018 за № 184/А-10397 за результатами перевірки інформації, що зберігається в базі даних «Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України», інформації про перетинання державного кордону України за період з 27.06.2014 по 19.07.2018 громадянином Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 не виявлено.
ОСОБА_1 має законне джерело існування, що підтверджується довідкою з ПАТ КБ «Приватбанк» від 10.08.2018, згідно якої на його рахунку знаходиться 42 738,21 грн.
ОСОБА_1 має постійне місце реєстрації та проживання в Україні за адресою: АДРЕСА_1 .
За вказаною адресою разом з позивачем зареєстрована та проживає його родина у складі дружини ОСОБА_2 та дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (народилась в Україні, що підтверджується свідоцтвом про народження серії   НОМЕР_3 від 02.04.2013), ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (народилась в Україні, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 від 12.07.2013), ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (народилась в Україні, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_5 від 09.02. 2016 ), ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (народилась в Україні, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_6 від 09.02.2016).
З матеріалів справи вбачається, що дружина ОСОБА_2 та діти ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 є громадянами України, що підтверджується довідками про реєстрацію особи громадянином України та паспортом громадянина України.
14.08.2018 ОСОБА_1 звернувся до Овідіопольського районного сектору ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про прийняття до громадянства відповідно до статті 9 Закону України «Про громадянство України» та надав відповідні документи, однак отримав відмову в прийнятті заяви в зв`язку з тим, що він є особою, яка потребує додаткового захисту, а не біженцем чи іноземцем, а чинним законодавством не передбачено можливості звернення з відповідним клопотанням особою, яка потребує додаткового захисту.
ОСОБА_1 не погодився з вказаною відмовою та звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом з метою її оскарження.
Одеський окружний адміністративний суд рішенням від 16.11.2018 у справі № 1540/4927/18 у задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області, Овідіопольського районного сектору Державної міграційної служби про визнання протиправними дій щодо відмови у розгляді заяви про прийняття до громадянства України, скасування відмови від 15.08.2018 про розгляд заяви про прийняття до громадянства України, зобов`язання прийняти та розглянути заяву щодо оформлення набуття громадянства України відмовив.
П`ятий апеляційний адміністративний суд постановою від 19.02.2019 у справі № 1540/4927/18 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16.11.2018 було скасував, ухвалив нове судове рішення, яким задовольнив частково позовні вимоги ОСОБА_1 , визнав протиправними дії Овідіопольського районного сектору Державної міграційної служби України та Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області щодо відмови в розгляді заяви про прийняття громадянства Аміні ОСОБА_8 , зобов`язав Овідіопольський районний сектор Державної міграційної служби України в Одеській області розглянути повторно заяву ОСОБА_1 про прийняття до громадянства України, в іншій частині позовних вимог відмовив.
15.05.2019 ОСОБА_1 повторно звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області з клопотанням про прийняття до громадянства України відповідно до статті 9 Закону України «Про громадянство України» та надав відповідні документи, однак отримав лист-відмову від 30.05.2019, оскільки він є особою, яка потребує додаткового захисту, а не біженцем чи особою, якій надано притулок в Україні, тому подані документи не містять фактів та умов, з якими Закону України «Про громадянство України» пов`язує прийняття до громадянства України.
Після отримання вказаного листа ОСОБА_1 неодноразово звертався до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області та до Державної міграційної служби України з проханням надати висновок чи рішення про розгляд заяви про надання громадянства України, на що отримував відповідні відповіді. Крім того, при зверненні позивача до відповідача було надано декларацію про відмову особи від іноземного громадянства.
06.02.2020 ОСОБА_1 отримав висновок Державної міграційної служби України від 15.11.2019 про припинення провадження за заявою про прийняття до громадянства України громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 , оскільки він має статус особи, яка потребує додаткового захисту, що не дає йому можливості клопотати про прийняття до громадянства України, оскільки Закон надає таку можливість виключно тим особам, яким надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні.
Вказані обставини сторонами не заперечуються, а отже є встановленими.

Висновок суду першої інстанції.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, висновок відповідача від 15.11.2019 про припинення провадження за заявою позивача про прийняття до громадянства України не ґрунтується на законі, а отже належить до скасування.
Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам статей 2, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78 КАС України, Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Джерела права й акти їх застосування та оцінка суду.

За змістом статті 1 Конвенції про статус біженців від 28.07.1951, пункту 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», під цією особою визначають особу, яка не є громадянином країни прибуття, внаслідок ґрунтовних побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
Згідно частини 2 статті 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Закон України "Про громадянство України" відповідно до Конституції України визначає правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб. 
Відповідно до статті 1 Закону України "Про громадянство України" громадянство України - правовий зв`язок між фізичною особою і Україною, що знаходить свій вияв у їх взаємних правах та обов`язках; особа - фізична особа; громадянин України - особа, яка набула громадянство України в порядку, передбаченому законами України та міжнародними договорами України; іноземець - особа, яка не перебуває в громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав; особа без громадянства - особа, яку жодна держава відповідно до свого законодавства не вважає своїм громадянином; реєстрація громадянства України - внесення запису про набуття особою громадянства України спеціально уповноваженим на те органом у відповідні облікові документи; 
За змістом статті 9 Закону України "Про громадянство України" іноземець або особа без громадянства можуть бути за їх клопотаннями прийняті до громадянства України. 
Умовами прийняття до громадянства України є:
1) визнання і дотримання Конституції України та законів України;
2) подання декларації про відсутність іноземного громадянства (для осіб без громадянства) або зобов`язання припинити іноземне громадянство (для іноземців).
3) безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років.
До громадянства України не приймається особа, яка:
1) вчинила злочин проти людства чи здійснювала геноцид;
2) засуджена в Україні до позбавлення волі за вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину (до погашення або зняття судимості) з урахуванням рівня загрози для національної безпеки держави;
3) вчинила на території іншої держави діяння, яке визнано законодавством України тяжким або особливо тяжким злочином.
Порядком провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень затвердженим Указом Президента України № 215 від 27 березня 2001 року (в редакції Указу Президента України від 27 червня 2006 року № 588/2006) (далі – Порядок №215) визначено перелік документів, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедуру подання цих документів та провадження за ними, виконання прийнятих рішень з питань громадянства України.
Згідно з пунктом 46 Порядку № 215 для прийняття до громадянства України особа, якій надано статус біженця в Україні або притулок в Україні, подає документи, передбачені підпунктами "а", "б", "е" пункту 45 цього Порядку, а також:
а) один із таких документів:
- декларацію про відсутність іноземного громадянства - для осіб без громадянства;
- декларацію про відмову особи, якій надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, від іноземного громадянства - для іноземців;
б) документи, що підтверджують надання особі статусу біженця в Україні чи притулку в Україні, а також факт безперервного проживання особи на законних підставах на території України протягом трьох років з моменту надання їй таких статусу чи притулку (довідка територіального органу Державної міграційної служби України, копія посвідчення біженця, копія проїзного документа біженця).
Згідно з положеннями, визначеними підпунктами "а", "б", "е" пункту 45 Порядку № 215, особа, якій надано статус біженця в Україні або притулок в Україні, подає документи, передбачені підпунктами "а", "б", "е" пункту 45 цього Порядку:
а) заяву про прийняття до громадянства України (в двох примірниках);
б) три фотокартки (розміром 35 x 45 мм);
е) один із таких документів:
- документ про володіння державною мовою або її розуміння в обсязі, достатньому для спілкування, який видається в Україні керівником навчального закладу, місцевим органом виконавчої влади України або виконавчим органом місцевого самоврядування;
- копію атестата чи витяг із залікової відомості диплома - для особи, яка має документ про закінчення навчального закладу з вивченням української мови;
- документ, що підтверджує інвалідність, - для особи, яка має фізичні вади (сліпа, глуха, німа).
Відповідно до підпунктів 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань. 
Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Пунктом 4 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" визначено, що додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у п.13 ч.1 цієї статті.
Як вбачається із матеріалів справи, 12.09.2012 ОСОБА_1 отримав статус особи, яка потребує додаткового захисту, отже він на законних підставах проживав на території України більше п`яти років на момент звернення до відповідача із заявою про прийняття до громадянства України.
Отже, ОСОБА_1 мав право на звернення із заявою про прийняття до громадянства України, як особа яка безперервно проживає на законних підставах на території України.
Вказані обставини були також встановлені П`ятим  апеляційним адміністративним судом у постанові від 19.02.2019 у справі № 1540/4927/18.
Відповідно до частини 4 статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_1 подав при зверненні до Державної міграційної служби України всі необхідні документи з метою вирішення питання про прийняття до громадянства України.
За приписами пунктів 101, 102, 103 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженим  Указом Президента України № 215 від 27.03.2001 року  (в редакції  Указу Президента України від 27.06.2006 року № 588/2006), управління, відділ (сектор) міграційної служби в районі, районі у місті, місті обласного, республіканського (Автономної Республіки Крим) значення, до якого подано документи щодо прийняття особи до громадянства України або виходу неповнолітньої особи з громадянства України, перевіряє відповідність оформлення поданих документів вимогам законодавства України.
Якщо під час перевірки буде встановлено, що подані заявником документи не оформлені відповідно до вимог законодавства України, управління, відділ (сектор) міграційної служби в районі, районі у місті, місті обласного, республіканського (Автономної Республіки Крим) значення не пізніш як у двотижневий строк з дня надходження документів повертає їх заявникові для усунення недоліків. Якщо заявник у двомісячний строк з дня повернення йому документів не усуває недоліки та не подає документи повторно, начальник управління, відділу (сектору) міграційної служби в районі, районі у місті, місті обласного, республіканського (Автономної Республіки Крим) значення приймає рішення про припинення провадження за цією заявою.
Як правильно зазначено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, відповідач, припиняючи провадження за заявою про прийняття до громадянства України, у висновку зазначив, що подані позивачем документи не підтверджують виконання умов прийняття до громадянства України, оскільки останній є особою, яка потребує додаткового захисту, що не дає йому можливості клопотати про прийняття до громадянства України, оскільки Закон надає таку можливість виключно тим особам, яким надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні.
В позові ОСОБА_1 зазначив, що ним було отримано статус особи, яка потребує додаткового захисту, з тих причин, що він прибув в Україну з сім`єю з Афганістану, оскільки була реальна загроза його життю та життю родини, тому вони реально потребували і потребують притулку в Україні. В Законі України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» відсутнє таке поняття як притулок в Україні, якому Державна міграційна служба України надає якийсь статус.
Суд першої інстанції, врахувавши положення пунктів 1,4,13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» дійшов правильного висновку з того приводу, що статус «біженець» і «особа, яка потребує додаткового захисту» мають лише певні відмінності.
Погоджуючись із  вказаним висновком, колегія судів виходить із змісту  постанови  П`ятого апеляційного адміністративного суду від 19 лютого 2019  у справі №1540/4927/18.
Інший висновок з цього приводу  призведе до того, що правове становище позивача та його правова кваліфікація висвітлені відповідними державними органами по -  різному (див. постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 19.02.2019 у справі № 1540/4927/18 та висновок ДМС України від 15.11.2019 ) 
Статус біженця включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано такий статус: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; побоювання стати жертвою переслідувань має бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме: расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.
Статус особи, яка потребує додаткового захисту, ґрунтується на існуванні обґрунтованих побоювань, що така особа при поверненні в країну свого походження, або якщо це особа без громадянства, то в країну свого колишнього місця проживання, зіткнеться з реальним ризиком нанесення серйозної шкоди чи насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.
Згідно з частиною 3 статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, яких визнано особами, що потребують додаткового захисту, або яким надано тимчасовий захист в Україні, вважаються такими, які на законних підставах тимчасово проживають на території України на період дії обставин, за наявності яких додатковий чи тимчасовий захист було надано. Тимчасове проживання на території України таких іноземців та осіб без громадянства підтверджується посвідченням особи, яка потребує додаткового захисту в Україні, або посвідченням особи, якій надано тимчасовий захист в Україні.
Відповідно до положень статті 13 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, має інші права, передбачені Конституцією та законами України для іноземців та осіб без громадянства, які законно перебувають на території України.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що інститут притулку не врегульовано чинним законодавством України.
Згідно зі статтею 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Іноземцям та особам без громадянства може бути надано притулок у порядку, встановленому законом.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що позивач, як особа, якій надано додатковий захист та яка на законних підставах протягом останніх п`яти років безперервно проживає на території України, має права клопотати про прийняття до громадянства України.
За таких обставин, правильним є висновок суду першої інстанції, що  припинення провадження за заявою про прийняття до громадянства України по зазначеній підставі не ґрунтується на законі.
Тобто, висновок відповідача від 15.11.2019 про припинення провадження за заявою позивача про прийняття до громадянства України належить до скасування.
Відповідно до статті 4 Конституції України в Україні існує єдине громадянство. Підстави набуття і припинення громадянства України визначаються законом.
Суд погоджується з позивачем, що такими діями та рішеннями відповідач фактично протиправно відмовляється вирішувати питання про прийняття його до громадянства України.
Згідно з частинами 1-2 статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Відповідно до положень статті 9 Конституції України та статті 17, частини 5 статті 19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.
Європейський суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що в разі коли йдеться про питання загального інтересу, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000, «Онер`їлдіз проти Туреччини» [ВП] (Oneryэldэz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Також, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20.05.2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25.11.2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах.
Крім того, Європейський суд з прав людини у своєму рішення по справі Yvonne van Duyn v.Home Office зазначив, що «принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов`язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов`язання містяться в законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії». З огляду на принцип юридичної визначеності, держава не може посилатись на відсутність певного нормативного акта, який би визначав механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституції чи інших актах. Така дія названого принципу пов`язана з іншим принципом - відповідальності держави, який полягає в тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов`язань для запобігання відповідальності. Захист принципу обґрунтованих сподівань та юридичної визначеності є досить важливим у сфері державного управління та соціального захисту. Так, якщо держава чи орган публічної влади схвалили певну концепцію своєї політики чи поведінки, така держава чи такий орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки щодо фізичних та юридичних осіб на власний розсуд та без завчасного повідомлення про зміни у такій політиці чи поведінці, позаяк схвалення названої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у названих осіб стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки.
У рішенні від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008 року), Європейський суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Рішенням Конституційного Суду України у справі № 3-рп/2003р від 30.01.2003 року визначено, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про необхідність зобов`язати відповідача продовжити провадження за заявою позивача про прийняття до громадянства України та вирішити питання про прийняття його до громадянства України.
Суд вважає, що такий спосіб захисту порушеного права позивача з боку відповідача є належним та достатнім в даному випадку.
Згідно з частиною 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Доводи апеляційної скарги.

З приводу  обґрунтування апеляційної скарги, що  позивач є особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, та відповідно до діючого законодавства не дає йому права клопотати про прийняття до громадянства України, оскільки Закон надає таку можливість лише особам, які визнані біженцями в Україні слід зазначити  про таке.
Суд першої інстанції,  визначаючи правовий статус  позивача  та право на звернення з відповідною заявою,  зазначив , що  статус «біженець» і «особа, яка потребує додаткового захисту» мають лише певні  ознакові відмінності.
Дійшовши такого висновку, суд першої інстанції врахував правову позицію  П`ятого апеляційного адміністративного суду  від 19 лютого 2019  у справі №1540/4927/18 за позовом ОСОБА_1 до Овідіопольського районного сектору Державної  міграційної служби України, Головного  управління  Державної міграційної служби України в Одеській області  про визнання протиправними дій (а.с.16-20).
Вказане рішення  набрало законної сили та є обов`язковим для всіх, а отже  суспільний інтерес, який полягає у тому, щоб суди виконували свої власні рішення і діяли послідовно, є важливими, рівнозначними і підлягають захисту.  
Щодо неврахування судом першої інстанції  правової позиції  Верховного Суду викладеної у постанові від 05.06.2019 по справі № 826/696/18 колегія суддів зазначає,  що  наявність  вищенаведеної постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду  від 19 лютого 2019  у справі № 1540/4927/18  свідчить про те , що обставини  у адміністративних справі, що розглядається  та у справі № 826/696/18 не є тотожними.
Окрім того,  відповідно до пункту 9 частини  2 статті 129 Конституції України обов`язковість судового рішення належить до основних засад судочинства. 
Розміщення цієї норми у главі 1 «Основні положення» розділ І «Загальні положення» Кодексу адміністративного судочинства України підкреслює її принциповий характер. Відтак, застосування норми про врахування  висновків щодо застосування норм права , викладених у  постановах Верховного Суду  ( частина 5 статі 242 КАС України ), не повинно призводити до порушення принципу обов`язковості судового рішення.
Близьких за змістом  висновків  дійшов Верховний Суд  у постанові  від 12.09.2019  у справі №826/6879/16.
Інші доводи апеляційної скарги, яким була дана оцінка в мотивувальній частині постанови, ґрунтуються на суб`єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.
Таким чином, на підставі встановлених в ході судового розгляду обставин, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін відповідно до приписів статті 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України, –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду  від 06.04.2020 по справі  № 420/1963/20 – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.
Дата складення та підписання повного тексту судового рішення –   17 вересня 2020 року.

Головуючий суддя 	 	Шляхтицький О.І.	
Судді	    	Домусчі С.Д.    Семенюк Г.В.