ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2020 р. 	Справа № 440/5166/19	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі:
Головуючого судді: Присяжнюк О.В.,
Суддів: П`янової Я.В. ,  Спаскіна О.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 31.01.2020 року, (ухвалене суддею Клочко К.І.) по справі № 440/5166/19
за позовом                 ОСОБА_1  
до                Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області                        
про визнання дій незаконними та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду з  адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (в подальшому - ГУ ПФУ в Полтавській області), в якому просив:      визнати незаконними дії відповідача щодо обмеження його розміру пенсії; зобов`язати відповідача виплачувати йому  щомісячну пенсію за вислугу років без обмежень граничного розміру пенсії, з урахуванням проведених виплат з 01.03.2017 р., згідно постанов  Кабінету Міністрів України № № 418, 713.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 31.01.2020 р. позов задоволено частково, а саме: визнано протиправними дії ГУ ПФУ в Полтавській області щодо обмеження розміру пенсії за вислугу років ОСОБА_1 з 01.03.2017 р. максимальним розміром; зобов`язано ГУ ПФУ в Полтавській області  виплатити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років з 01.03.2017 р. без обмеження її максимальним розміром, з урахуванням фактично виплачених сум; у  задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Не погодившись  із рішенням  суду першої  інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 31.01.2020 р. та прийняти постанову, якою відмовити у задоволенні позову. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги, апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме: Конституції України, Закону України "Про пенсійне забезпечення", Закону України "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи", Кодексу адміністративного судочинства України  та на не відповідність висновків суду обставинам справи. 
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд  апеляційної  інстанції  розглядає справу  в порядку письмового провадження за наявними  у справі матеріалами, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційної скарги   не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 з 06.03.2000  р.   одержує пенсію за вислугу років як працівник льотного складу повітряного складу цивільної авіації відповідно до       Закону України "Про пенсійне забезпечення", що підтверджується копіями посвідчення серія НОМЕР_1 та розпорядження № 156543 від 20.04.2000 р. про призначення пенсії.
Відповідно із  розпорядженням від 16.03.2017 р. № 156543, ГУ ПФУ в Полтавській області у березні 2017 року проведено перерахунок пенсії позивача з огляду на підвищення заробітку за відповідною посадою з 01.03.2017 р.
Внаслідок перерахунку розмір пенсії позивач з 01.03.2017 р. склав 12956,53 грн. Однак, до виплати пенсійним органом з 01.03.2017 р. призначено пенсію у розмірі 10740  грн.
Позивач звернувся до ГУ ПФУ в Полтавській області щодо обґрунтування причин здійснення виплати пенсії не в повному обсязі.
Листом ГУ ПФУ в Полтавській області № 18/П-02.10-45 від 12.12.2019 р. позивача повідомлено, що зміни у розмірі виплат пенсії відбулися, у зв`язку з тим, що відповідно до вимог ч. 3 ст. 27 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", його максимальний розмір пенсії  не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність, а саме: максимальний розмір пенсійної виплати становить  з 01.01.2017 р. - 8913,47 грн, з 01.03.2017 р. - 9129  грн, з 01.10.2017 р. - 10740  грн, з 01.01.2018 р. - 12956,53 грн, з 01.03.2018 р. - 13730  грн, з 01.07.2018 р. -14350  грн, з 01.03.2019 р. - 14970  грн, з 01.07.2019 р. - 15640  грн. 
Не погоджуючись з обмеженням розміру пенсії максимальною величиною, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, обмежуючи розмір пенсії ОСОБА_1 до виплати максимальною величиною, діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені       Законом України "Про пенсійне забезпечення" та  без урахування пункту 2 розділу II Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24.12.2015 р. № 911-VIII.
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.
Відповідно до  ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із ст. 1 Закону України "Про пенсійне забезпечення",  громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності,  у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.
Частиною 1    статті 51 Закону України "Про пенсійне забезпечення"       передбачено, що пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.
Відповідно до ч. 1 ст.  52 Закону України "Про пенсійне забезпечення",       право на пенсію за вислугу років мають, зокрема окремі категорії працівників авіації та льотно-випробного складу.
Відповідно до п. 7 Порядку призначення і виплати пенсії за вислугу років працівникам льотно-випробного складу цивільної авіації», затвердженого       постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.1992 р. № 418, (з урахуванням змін внесених  постановою Кабінету Міністрів України від 09.08.2005 р.  № 713), у разі зростання середньої заробітної плати працівників, зайнятих у галузях економіки, щороку з 1 березня (починаючи з 2005 року) заробіток, з якого призначається (перераховується) пенсія відповідно до цього пункту, збільшується на коефіцієнт, який визначається шляхом ділення середньої заробітної плати працівників, зайнятих у галузях економіки за рік, що передує року, в якому проводиться перерахунок, на середню заробітну плату працівників, зайнятих у галузях економіки, яка враховувалася під час призначення (перерахунку) пенсії. Коли розмір пенсії, обчислений із заробітку, визначеного відповідно до цього пункту, менший ніж розмір пенсії до перерахунку, пенсія виплачується в раніше встановленому розмірі.
Судовим розглядом встановлено, що позивач отримує пенсію за вислугу років працівникам льотно-випробного складу цивільної авіації, призначену відповідно до       Закону України "Про пенсійне забезпечення".
Статтею 2 Закону України "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи" від 08.07.2011 р. № 3668-VI       встановлено, що максимальний розмір пенсії (крім пенсійних виплат, що здійснюються з Накопичувального пенсійного фонду) або щомісячного довічного грошового утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною), призначених (перерахованих) відповідно до       Закону України "Про пенсійне забезпечення", не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.
Відповідно до ч. 3 ст. 85 Закону України "Про пенсійне забезпечення"(в редакції Закону    № 3668-VI від 08.07.2011 р.; із змінами, внесеними згідно із Законами    № 911-VIII від 24.12.2015 р.,    № 1774-VIII від 06.12.2016 р.), максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. Тимчасово, по 31.12.2017 р., максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10740 гривень.
Також, частиною третьою статті 27 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (в редакції Закону    № 3668-VI від 08.07.2011 р.; із змінами, внесеними згідно із Законами    № 911-VIII від 24.12.2015 р.,    № 1774-VIII від 06.12.2016 р.) максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. Тимчасово, по 31 грудня       2017 року, максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10740 гривень.
Проте, відповідно до  абз. абз. 1, 2 п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи" від 08.07.2011 № 3668-VI, обмеження пенсії максимальним розміром, встановленим цим законом, не поширюється на пенсіонерів, яким пенсія (щомісячне грошове утримання) призначена до набрання чинності цим Законом.
Пенсіонерам, яким пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) призначена до набрання чинності цим Законом і в яких розмір пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) перевищує максимальний розмір пенсії (щомісячного довічного грошового утримання), встановлений цим Законом, виплата пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) здійснюється без індексації, без застосування положень частин другої та третьої статті 42 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та проведення інших перерахунків, передбачених законодавством, до того часу, коли розмір пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) відповідатиме максимальному розміру пенсії (щомісячного довічного грошового утримання), встановленому цим Законом.
Крім того, у пункті 2 розділу II Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24.12.2015 №911-VIII передбачено, що дія положень даного Закону щодо визначення максимального розміру пенсії застосовується до пенсій, які призначаються, починаючи з 1 січня 2016 року.
Судовим розглядом встановлено, що згідно з довідкою про розмір призначеної і фактично отриманої пенсії, виплата пенсії ОСОБА_1 обмежувалась максимальним розміром 10740  грн з 01.03.2017 р., 13730  грн - з 01.03.2018 р., 14350  грн - з 01.07.2018 р., 14970 грн - з 01.12.2018 р., 15640 грн - з 01.07.2019 р.
Проте, як встановлено судом, пенсію за вислугу років призначено у 2000 році, тобто, до до набрання чинності змін внесених Законом України "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи" від 08.07.2011 р. № 3668-VI, а також - до внесення змін у ч. 3 ст. 27 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та ч. 3 ст. 85 Закону України "Про пенсійне забезпечення"       законами від 24.12.2015 р. № 911-VIII       та       від 06.12.2016 р.       № 1774-VIII.
Із урахуванням вищевикладеного та із   урахуванням вимог абз. 1 п. 2       Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи" від 08.07.2011 № 3668-VI, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що обмеження пенсії позивача максимальним розміром є протиправним та не обгрунтованим.
Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права викладений у постанові Верховного Суду від 03.10.2018 р. у справі № 127/4267/17.
Згідно із ч. 2     ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Таким чином,  суд переглянувши, у межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, ретельно дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення відповідно до  вимог матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а  рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 31.01.2020 р. – без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням  норм матеріального і процесуального права.
Доводи апелянта спростовані приведеними вище обставинами та нормативно-правовим обґрунтуванням. 
Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі “Hirvisaari v. Finland” від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Однак, згідно із п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі “Ruiz Torija v. Spain” від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Керуючись ст. ст. 77,  243,  308, 316, 322, 325, 326, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області - залишити без задоволення.
Рішення  Полтавського окружного адміністративного суду від 31.01.2020 по справі № 440/5166/19 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена у касаційному порядку  до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		О.В. Присяжнюк 	
Судді	   	Я.В. П`янова    О.А. Спаскін