Постанова                                    
Іменем України
 
02 вересня 2020 року
м. Київ
 
справа № 511/2176/18
провадження № 61-1450св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є., 
суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В.,        Коротуна В. М.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Державна казначейська служба України, 
третя особа - Прокуратура Одеської області,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, третя особа - Прокуратура Одеської області, про визначення та відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду,
 
за касаційною скаргою Державної казначейської служби України на рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 25 лютого 2019 року                 у складі судді Бобровської І. В. та постанову Одеського апеляційного суду                від 13 грудня 2019 року у складі колегії суддів: Сегеди С.М., Комлевої О. С.,          Цюри Т. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У жовтні 2018 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив постановити судове рішення, яким визначити розмір моральної та майнової шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, триманням під вартою, та стягнути з Державної казначейської служби України (далі - ДКСУ) за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунка на свою користь грошових коштів з розрахунку двох мінімальних заробітних плат за кожен місяць його незаконного перебування під слідством та судом, у розмірі 446 760,00 грн на відшкодування моральної шкоди та 50 000,00 грн - на відшкодування витрат на правову допомогу.
 
Обґрунтовуючи позовні вимоги,  ОСОБА_1 посилався на те, що 06 березня              2013 року на території пункту пропуску «Кучурган» Роздільнянського району Одеської області він був затриманий співробітниками Служби безпеки України.         07 червня 2013 року йому було повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого частинами першою, четвертою статті 368 Кримінального кодексу України (далі - КК України). Ухвалою Роздільнянського районного суду Одеської області від 08 червня 2013 року йому обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, однак ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 14 червня        2013 року скасовано цей запобіжний захід та обрано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання і звільнено з-під варти. Кримінальне провадження в судах першої та апеляційної інстанцій розгадалося понад п`ять років. Роздільнянський районний суд Одеської області  05 грудня 2016 року у справі           № 511/3716/13-к ухвалив щодо нього виправдувальний вирок, який ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 08 червня 2017 року та постановою Верховного Суду від 14 червня 2018 року залишений без змін. Вважає, що незаконним притягненням до кримінальної відповідальності йому завдано моральної шкоди у розмірі 446 760,00 грн. Також протягом п`яти років досудового слідства та судового розгляду кримінальної справи він витратив на правову допомогу 50 000,00 грн.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Роздільнянський районний суд Одеської області ухвалою від 25 лютого 2019 року позовні вимоги в частині стягнення витрат на правову допомогу залишив без розгляду.
 
Роздільнянський районний суд Одеської області рішенням від 25 лютого 2019 року позов задовольнив частково. Стягнув з ДКСУ за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунка на користь ОСОБА_1 у сумі 400 608,00 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури. В іншій частині позову відмовив.
 
Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що вимоги позивача є частково обґрунтованими та доведеними. При цьому виходив з того, що у період з 06 червня 2013 року (дата затримання) до 08 червня 2017 року (дата набрання вироком законної сили), тобто 48 місяців ОСОБА_1 знаходився спочатку в статусі підозрюваного, а потім - обвинуваченого у кримінальній справі                                                № 42013170510000008 (№ 511/3716/13-к) за обвинуваченням у скоєнні ним злочинів, передбачених частинами першою, четвертою статті 368 КК України. Водночас суд дійшов висновку, що розмір гарантованого мінімуму за час перебування під слідством і судом не в повному обсязі компенсує завдану позивачу шкоду, з огляду на те, що загальний строк перебування позивача під судом і слідством становить досить тривалий період - 48 місяців; крім цього,          ОСОБА_1 перебував під вартою з 06 до 14 червня 2013 року, його було звільнено з роботи, в подальшому він вимушений був поновлятися на роботі через суд, також врахував проблеми позивача в сімейному житті, які почалися після пред`явлення йому звинувачення у вчиненні злочину. У зв`язку з цим суд вирішив, що позивач має безумовне право вимоги на відшкодування моральної шкоди, завданої йому незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду,    у розмірі 400 608,00 грн (48 місяців під судом та слідством х 4173,00 грн та                         у подвійному розмірі).
 
Короткий зміст рішення апеляційного суду
 
Одеський апеляційний суд постановою від 13 грудня 2019 року рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 25 лютого 2019 року                  в частині відшкодування моральної шкоди змінив, зменшив розмір відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури, яка підлягає стягненню з ДКСУ за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунка на користь ОСОБА_1 з 400 608,00 грн до                  200 304,00 грн. В іншій частині рішення суду залишив без змін.
 
Апеляційний суд мотивував своє рішення тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про доведеність позивачем факту, що незаконними діями органів досудового слідства та судовими органами він був позбавлений конституційного права на свободу і особисту недоторканість протягом 48 місяців, у зв`язку з чим йому заподіяно значної моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню. Водночас суд першої інстанції не врахував, що Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено стягнення моральної шкоди         у подвійному розмірі мінімальної заробітної плати за кожен місяць. У зв`язку з цим апеляційний суд виходив з того, що оскільки ОСОБА_1 перебував під слідством і судом 48 місяців, а саме з 06 червня 2013 року до 08 червня 2017 року, з них 8 діб - під вартою, то розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати 200 304,00 грн, з розрахунку однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць знаходження під слідством і судом (4 173,00 грн х 48 місяців).
 
Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи, позиції інших учасників справи
У січні 2020 року ДКСУподала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 25 лютого 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 13 грудня 2019 року в частині задоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цих вимог.
Касаційна скарга мотивована тим, що суди неправильно визначили розмір моральної шкоди завданої ОСОБА_1 у зв`язку з його перебуванням під слідством, та не встановили дійсного причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та заявленими моральними стражданнями. Хибним є висновок судів попередніх інстанцій про те, що Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не встановлено граничного розміру відшкодування завданої шкоди, адже згідно із законом він становить один мінімальний розмір заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Суди попередніх інстанцій не взяли до уваги, що згідно з пунктом 3 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів і заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1 921,00 грн. Також скарга містить доводи про те, що, пред`являючи вимоги до ДКСУ, позивач помилково її ототожнив з державою України, оскільки ДКСУ не є юридичною особою, яка особисто відповідає за зобов`язаннями держави Україна. 
 
У березні 2020 року ОСОБА_1  подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, посилаючись на те, що вони є законними і обґрунтованими. Доводи, наведені            в касаційній скарзі, не відповідають дійсним обставинам справи, не ґрунтуються на вимогах закону, не спростовують доведені обставини і не обґрунтовують порушення судами норм матеріального та процесуального права, які б давали підстави для скасування оскаржуваних судових рішень. 
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 12 лютого 2020 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
 
21 лютого 2020 року справа № 511/2176/18 надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 25 серпня 2020 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи 
Суди встановили, що 06 червня 2013 року ОСОБА_1 було затримано як особу, підозрювану у вчиненні злочину, що підтверджується протоколом затримання.
07 червня 2013 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні злочинів, передбачених частинами першою, четвертою статті 368 КК України.
Ухвалою слідчого судді Роздільнянського районного суду Одеської області             від 07 червня 2013 року ОСОБА_1 у межах досудового розслідування обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 діб починаючи                   з 06 червня 2013 року.
Однак ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 14 червня 2013 року вказаний запобіжний захід скасовано та обрано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання, звільнено ОСОБА_1 з-під варти.
Таким чином, ОСОБА_1 перебував під вартою в період з 06 червня 2013 року до 14 червня 2013 року, тобто 8 днів.
У судах першої та апеляційної інстанцій кримінальне провадження щодо       ОСОБА_1 тривало 4 роки.
Вироком Роздільнянського районного суду Одеської області від 05 грудня           2016 року ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за частинами першою, четвертою статті 368 КК України та виправдано за відсутністю складу злочину.
Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 08 червня 2017 року  вирок Роздільнянського районного суду Одеської області від 05 грудня 2016 року залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 14 червня 2018 року вирок Роздільнянського районного суду Одеської області від 05 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 08 червня 2017 року залишено без змін.
Таким чином, у період з 06 червня 2013 року до 08 червня 2017 року (дата набрання вироком законної сили), тобто 48 місяців ОСОБА_1 спочатку знаходився у статусі підозрюваного, а потім - обвинуваченого у кримінальній справі № 42013170510000008 (№ 511/3716/13-к) за обвинуваченням у скоєнні ним злочинів, передбачених частинами першою, четвертою статті 368 КК України.
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року                   № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», частиною другою розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення якого встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Оскільки касаційна скарга подана до Верховного Суду до 08 лютого 2020 року, її розгляд Верховний Суд здійснює в порядку ЦПК України, що діяла до 08 лютого 2020 року.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм  матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи            в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Зміст касаційної скарги з урахуванням принципу диспозитивності свідчить про те, що рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 25 лютого      2019 року та постанова Одеського апеляційного суду від 13 грудня 2019 року оскаржені тільки в частині задоволених вимог, а тому вони переглядаються лише в частині вирішення цих вимог. 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, перевіривши правильність застосування судами норм права           в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
 
Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
 
Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
 
Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
 
Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
 
Пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.
 
Згідно з частиною третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
 
Межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.
 
Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України             наведеною у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15. 
 
01 січня 2017 року набув чинності Закон України від 06 грудня 2016 року                       № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», пунктом     3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» якого встановлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі  1 600,00 грн.
 
Разом з тим відповідно до статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.
 
Згідно зі статтею 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у тому числі у випадку закриття кримінального  провадження за  відсутністю у діянні  складу кримінального правопорушення.
 
Таким чином, право на звернення до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним повідомленням про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, виникає у зв`язку з настанням певної події - набранням чинності виправдувальним вироком суду.
 
Оскільки внаслідок незаконних дій органів досудового слідства  ОСОБА_1 протягом 48 місяців перебував під слідством та судом, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди.
 
Суди встановили, що вироком Роздільнянського районного суду Одеської області від 05 грудня 2016 року ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за частинами першою, четвертою статті 368 КК України та виправдано за відсутністю складу злочину. 
 
Тобто події, які надають позивачу право на відшкодування моральної шкоди та стали підставою для звернення до суду з цим позовом, відбулися до 01 січня      2017 року -  набрання чинності Законом України від 06 грудня 2016 року                       № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», а тому питання про відшкодування  ОСОБА_1 моральної шкоди має вирішуватися виходячи з не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
 
Таким чином, на спірні правовідносини дія Закону України від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» не поширюється, а доводи касаційної скарги в цій частині є необґрунтованими.  
 
Посилання в касаційній скарзі на безпідставність висновку судів про те, що Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не встановлено граничного розміру відшкодування завданої шкоди, не заслуговують на увагу, оскільки апеляційний суд, змінюючи рішення місцевого суду, стягнув на користь позивача на відшкодування моральної шкоди 200 304,00 грн (4 173,00 грн х 48 місяців), тобто виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць.
 
Водночас Верховний Суд звертає увагу на те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, суд має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. При цьому визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування.
 
Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.
 
Суд повинен з`ясувати всі доводи позивача щодо обґрунтування ним обставин спричинення і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.
 
Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду                  від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18). 
 
Таким чином законодавством встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, а не граничний.
 
Відповідно до статті 8 Закону України «Про державний бюджет України                            на 2019 рік» з 01 січня 2019 року мінімальну заробітну плату встановлено на рівні  4 173,00 грн.
 
Врахувавши характер і обсяг страждань, яких зазнав позивач, можливість відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, час та зусилля, що були потрібні для відновлення попереднього стану, зокрема і необхідності поновлення на роботі в судовому порядку, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що внаслідок завдання позивачу моральної шкоди у зв`язку з безпідставним перебуванням під слідством та судом на його користь підлягає стягненню відшкодування у розмірі          200 304,00 грн (4 173,00 грн х 48 місяців).
Водночас обґрунтованими є доводи касаційної скарги ДКСУ про те, що вона не є юридичною особою, яка особисто відповідає за зобов`язаннями держави Україна з огляду на таке. 
Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).
 
Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
 
Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.
 
Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині  рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номера чи види рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі  № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18).
 
Згідно з частинами першою, четвертою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
 
У зв`язку з цим, Верховний Суд дійшов висновку, що резолютивна частина оскаржуваних судових рішень підлягає зміні та зазначенні, що кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України.
 
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Державної казначейської служби України задовольнити частково.
 
Рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 25 лютого            2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 13 грудня 2019 року змінити, виклавши резолютивну частину у такій редакції: 
 
Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 200 304,00 (двісті тисяч триста чотири) грн.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає. 

Головуючий	М. Є. Червинська  	
Судді:	С. Ю. Бурлаков  	
 	А. Ю. Зайцев  	
 	Є. В. Коротенко    В. М. Коротун