Дата документу 23.09.2020 Справа № 334/6314/16-ц

Запорізький апеляційний суд

Єдиний унікальний № 334/6314/16                  Головуючий у 1-й інстанції: Турбіна Т.Ф.
Провадження №22-ц/807/2136/20                          Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.

 
ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2020 року                 м. Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді-доповідача  суддів:    за участю секретаря  	Подліянової Г.С., Гончар М.С., Маловічко С.В., Остащенко О.В.,  	

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що з ОСОБА_2 вона перебувала у шлюбі з 05 лютого 2002 року, який було розірвано рішенням Ленінського районного суду від 08 грудня 2015 року у справі №334/9834/15-ц.

Під час перебування у шлюбі ОСОБА_2 отримав у спадщину після смерті батька Ѕ частину будинку АДРЕСА_1 . Ця частина будинку (літера А) складалась з однієї кімнати 11,2 кв.м. і кухні. 

За час знаходження у шлюбі вартість цього нерухомого майна істотно збільшилась, було добудовано коридор площею 9,0 кв.м., ванну кімнату площею 5,2 кв.м., комору площею 3,0 кв.м., а також окремо побудовано гараж, сарай, навіс.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22 грудня 2005 року було визнано право власності на ці самовільно добудовані споруди за ОСОБА_2 .

За час проживання у будинку його вартість істотно збільшилась за рахунок коштів ОСОБА_1 , а також за рахунок спільних трудових затрат. Активну участь у цьому приймали діти позивачки. За цей час було зроблено капітальний ремонт підлоги, замінено два віконних блоки, викопана та обладнана вигрібна яма з каналізаційним трубопроводом, прибудовані ванна з туалетом, встановлено у ньому сантехнічні пристрої, проведено водопровід та встановлено лічильник, побудовано новий паркан, замінено ворота, проведена нова лінія електропостачання, проведено газопровід і встановлено лічильник, придбано та встановлено конвертор для теплозабезпечення, реконструйовано піч, придбано газову плиту, збудовано сарай, літню альтанку, зацементовано подвір`я, на земельній ділянці були посаджені фруктові дерева, кущі, виноград.

Для фінансування будівництва ОСОБА_1 оформила кредит на суму 15000,00 грн, який повністю сама виплатила. ОСОБА_1 сама оплачувала комунальні послуги.

Незважаючи на те, що будинок є спільною сумісною власністю, ОСОБА_2 в порушення вимог ст. 369 ЦК України, ст. 63, 65 СК України, протиправно розпорядився ним, подарувавши своїй дочці ОСОБА_3 і ту частину будинку, яку отримав у спадок, і ту, яку набув на час шлюбу.

Із урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 , просила суд:

Визнати недійсним договір дарування частки житлового будинку від 21 березня 2016 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Алейніковою Н.О. за реєстровим номером 719.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22 листопада 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування - відмовлено. 

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1  подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги і визнати недійсним Договір дарування частки житлового будинку від 23 березня 2016 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Алейніковою Н.О. за реєстровим номером 719.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не взяв до уваги та не надав належної оцінки доказам, наданим ОСОБА_1 , які свідчать про те, що відчуджене майно є спільною сумісною власністю подружжя, у зв`язку з чим постановив рішення, всупереч фактичним обставинам справи.

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України до суду не надійшло.

Заслухавши в засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, вказаний будинок ОСОБА_2 отримав в порядку спадкування та є його особистою власністю. ОСОБА_1 не доведено, що спірний будинок у встановленому законом порядку визнавався об`єктом спільної сумісної власності подружжя, в даній справі з такими вимогами до суду вона не зверталася та ненадала належних та беззаперечних доказів, які б свідчили про те, що спірний будинок за час шлюбу сторін істотно збільшився у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат подружжя. Підстав, які б свідчили про недійсність договору дарування згідно з ч.ч. 1–3 ст. 203 ЦК України, не встановлено.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів, оскільки вони відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 перебували у шлюбі, зареєстрованому 05 лютого 2002 року відділом реєстрації актів громадянського стану Ленінського районного управління юстиції м. Запоріжжя, актовий запис №308. (а.с. 8).

Рішенням Ленінського районного суду по справі №334/9834/15-ц від 08 грудня 2015 року шлюб між сторонами було розірвано.

Відповідно до Дублікату договору від 25 січня 1968 року, укладеному між виконкомом Ленінської районної Ради депутатів і ОСОБА_5 , який зареєстрований нотаріусом Другої Запорізької нотаріальної контори Запорізької області Гончаренко Н.Я. за реєстровим номером 366, виданий державним нотаріусом Запорізької державної нотаріальної контори Білик О.В. 08 травня 2003 року та зареєстрований в реєстрі за номером 1-416, ОСОБА_5 набув право власності на 1/2 частину будинку АДРЕСА_1 , стіни глинобитні, без фундаменту, критий залізом, яка складалася з однієї кімнати та кухні, житловою площею 11,2 кв.м., вартість складала 602,84 карбованці. (а.с. 9).

Відповідно до Заповіту від 15 серпня 1997 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Запорізької державної нотаріальної контори Журавель Н.М. та зареєстрованому в реєстрі за номером 4-1418, ОСОБА_5 на випадок його смерті, заповів все належне йому майно на користь ОСОБА_2 . (а.с.10).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого державним нотаріусом Оріхівської державної нотаріальної контори Запорізької області Студенцовим О.В. 11 червня 2003 року, зареєстрованим в реєстрі за №1537, ОСОБА_2 , що проживає за адресою АДРЕСА_2 , отримав спадщину після ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадкове майно, яке складається Ѕ частини житлового будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , розташованого на земельній ділянці площею 1104 кв.м., що належить спадкодавцю на підставі договору купівлі-продажу від 25 січня 1968 року. Жилий будинок глинобитний обкладеий цеглою, жилою площею 41.2 м2, зазначекний у плані літерою А з господарськими та побутовими спорудами: вбиральні, паркану, водопроводу, навісу (а.с. 11).

Згідно листа Запорізького міжміського бюро технічної інвентаризації від 16 червня 2005 року №3084, інвентаризаційна вартість житлового будинку АДРЕСА_1 , да даними останньої інвентаризації від 19 січня 2005 року, складає 23 678,00 грн. (а.с. 24). 

Відповідно до рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22 грудня 2005 року, що набрало законної сили 02 січня 2006 року, задоволено позов та визнано за ОСОБА_2 право власності на самовільні споруди, вказані у викопіровці Запорізького міжміського бюро технічної інвентаризації, як 2-3 площею 5,5 кв.м., 2-4 площею 11,7 кв.м., 2-7 площею 5,2 кв.м., 2-1 площею 9 кв.м., 2-2 площею 3 кв.м., прибудовані до житлового будинку під літерою А, розташованого на земельній ділянці площею 462 кв.м. і розташованого по АДРЕСА_3 . (а.с. 15).

Згідно Договору дарування частки житлового будинку від 24 березня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Алейніковою Н.О., реєстровий номер719, ОСОБА_2 подарував доньці ОСОБА_3 Ѕ частку житлового будинку АДРЕСА_4 . 

Відповідно до п. 1 Договору дарування частки житлового будинку, ОСОБА_2 безоплатно передав у власність ОСОБА_3 , а ОСОБА_3 прийняла належну ОСОБА_2 на праві приватної власності Ѕ частку житлового будинку АДРЕСА_1 . Третьої п`ятирічки.

Пунктом 2 Договору зазначено, що частка житлового будинку належить ОСОБА_2 на підставі дубліката свідоцтва про право на спадщину, виданого Оріхівською державною нотаріальною конторою Запорізької області 11 червня 2003 року за №1537. Право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державним реєстратором Запорізького міського управління юстиції Нікітенко Л.О. 28 грудня 2015 року за номером запису 12871659, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №51337260 від 31 грудня 2015 року.
Пунктом 13 Договору зазначено, що згідно ст. 722 ЦК України, право власності ОСОБА_3 на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняттям дарунка вважається одержання обдаровуваним договору дарування, технічної документації та ключів від будинку. Згідно зі ст. 334 ЦК України, право власності на частку житлового будинку за Договором виникає у обдаровуваного з дня державної реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав. (а.с. 127).

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Як передбачено ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За змістом ч. 1 ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, і ст. 16 Закону №697-ХІІ майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Аналогічні положення містяться у ст. 60 СК України.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.

За приписами статей 24, 25 Кодексу про шлюб та сім`ю України, які діяли на момент отримання відповідачем спірного майна в дар, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування є власністю кожного з них. Якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя.

Аналогічні положення містяться в ст. ст. 57, 62 СК України.

ОСОБА_1 , як на одну з підстав визнання недійсним оспорюваного нею договору дарування посилалася на те, що спірний житловий будинок є спільною сумісною власністю подружжя на підставі статтей 63, 65 Сімейного кодексу України, оскільки істотно збільшився у своїй вартості внаслідлк спільних трудових та грошових затрат подружжя, проте, в порушення вимог статей 60, 61, 63, 65 СК України оспорюваний правочин укладений без згоди ОСОБА_1 , з якою ОСОБА_2 перебував у шлюбних відносинах, а неотримання згоди іншого з подружжя щодо відчуження майна, яке перебуває у спільній сумісній власності, є підставою для визнання його недійсним.

В силу ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Частиною 1 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно із статтею 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя - на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним. 

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до частини першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказуваня не може грунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
   Відповідно до положень ст. 62 СК України якщо майно дружини, чолоівіка за час шлюбу істотно збільшилося у воїй вартості вснаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спрору може бути визнано за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Посилання ОСОБА_1 на ту обставину, що рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22 грудня 2005 року( справа № 2-2593\2005) за ОСОБА_2 було визнано право власності на прибудовані приміщення та окремі споруди, тобто під час шлюбу сторін, що свідчить на її думку про те, що зазначені приміщення споруди є об`єктами спільної сумісної власності подружжя, не приймаються апеляційеним судом до уваги. 
Як вбачається зі змісту зазначеного судового рішення, що після отримання у спадщину частини зазначеного будинку, ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6 про визнання права власності на самовільно збудовані його батьками у 50-х роках додаткові споруди, які він у встановленому порядку не узаконив. Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22 грудня 2005 року позов задоволено, визнано за ОСОБА_2 право власності на вказані у викопіровці ЗМБТІ самовільні споруди:2-3 площею 5,5 кв.м.,2-4 площею 11,7 кв.м., 2-7 площею 5,2 кв.м,2-1 площею 9 кв.м., 2-2 площею 3 кв.м. 

При ухваленні зазначеного рішення в судовому засіданні представником ОСОБА_2 була його дружина ОСОБА_1 , позивачка у даній справі, яка пояснила, що спірні прибудови були прибудовані дуже давно, але в силу своєї правової беграмотності ОСОБА_5 не оформив їх в архітектурі. Після смерті ОСОБА_5 її чоловік ОСОБА_2 спробував оформити прибудову, однак сусідка ОСОБА_6 не давала згоди на оформлення прибудови через суперечки по землі ( а. с. 15 абзац 5, 6 судового рішення від 22 грудня 2005 року).

Отже, будучи представником свого чоловіка ОСОБА_2 у вищезазначеній справі, ОСОБА_1 в судовому засіданні від 22 грудня 2005 року підтвердила той факт, що вищезазначені прибудови та споруди були прибудовані дуже давно її свекром ОСОБА_5 ..
Вказане рішення суду першої інстанції не оскаржувалося та набрало законної сили.

Таким чином, твердження позивачки про те, що самовільні споруди до спірного житлового будинку, а саме :2-3 площею 5,5 кв.м.,2-4 площею 11,7 кв.м., 2-7 площею 5,2 кв.м,2-1 площею 9 кв.м., 2-2 площею 3 кв.м. були побудовані під час шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , спростовуються судовим рішенням від 22 грудня 2005 року у справі № 2-2593/2005, яке набрало законної сили та показами самої ОСОБА_1 у цій справі, як представника ОСОБА_2 ..

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо критичної оцінки доказів ОСОБА_1 , а саме, кредитного договору від 15.06.2006 року з додатками, договору про надання послуг з постачання холодної води і водовідведення, укладеного між ОСОБА_2 і КП « Водоканал», акту розрахунку нового пуску газу від 05.10.2006 року, оскільки зазначені докази не підтверджують ті обставини, на які позивачка посилається у своєму позові. 

Крім того, позивачкою не надано належних та беззаперечних доказів (висновків судово-технічної експертизи) на підтвердження вартості житлового будинку з спорудами та прибудовами на момент смерті ОСОБА_5 та після прийняття житлового будинку у спадщину ОСОБА_2 , які саме ремонтні роботи були здійсненні подружжям під час шлюбу, вартість цих робіт, якою б визначалося істотне збільшення вартості майна за період шлюбу.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (частина перша статті 203 ЦК України).

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Аналізуючи зміст статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним оспорюваного договору дарування з підстав відсутності письмової згоди другого із подружжя.

Доводи апеляційної скарги про те, що за час шлюбу, спадкове майно, яке належало ОСОБА_2 , істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових та грошових затрат, колегією суддів не береться до уваги, оскільки ОСОБА_1 не надано належних доказів на підтвердження вартості майна на момент смерті ОСОБА_5 , не надано висновків судово-технічної експертизи, якою б визначалася істотне збільшення вартості майна за період шлюбу. Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_2 не мав права на відчуження житлового будинку, який знаходиться у спільній сумісні власності без нотаріально посвідченої згоди ОСОБА_1 , як іншого співвласника, не заслуговують на увагу, оскільки як вбачається з матеріалів справи, спірнй будинок отриманий ОСОБА_2 в порядку спадкування та є його особистою власністю, майно не визнавалося спільною сумісною власністю подружжя, тому відсутні підстави стверджувати про необхідність письмової згоди ОСОБА_1 на відчуження житлового будинку, оскільки ОСОБА_2 може самостійно користуватися та розпоряджатися власним майном. 

Отже, суд першої інстанції, відмовляючи в задоволені позову ОСОБА_1 на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, правильно встановив характер спірних правовідносин та застосував норми матеріального права, які їх регулюють.

Щодо інших доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що оскаржуване рішення суду не може бути скасовано з одних лише формальних міркувань, а також звертає увагу на те, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи наведене, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги в повному обсязі, оскільки їх обґрунтування не мають правового значення для вирішення даного спору та правильність висновків районного суду щодо відмови у задоволенні позову не спростовують.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Згідно з підпунктами  "в" пункту 4 частини першої статті 382  ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частини другої статті 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Враховуючи те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись ст..ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22 листопада 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повна постанова складена 28 вересня 2020 року.

Головуючий, суддя 	Суддя	Суддя	
Подліянова Г.С.	Гончар М.С.	Маловічко С.В.