КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
                                   
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М        У К Р А Ї Н И
 
18 серпня 2020 року                                                                                   м. Київ
                                               
Унікальний номер справи № 761/34873/19  
Апеляційне провадження 22-ц/824/8553/2020
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді - доповідача: Махлай Л.Д., 
суддів: Кравець В.А., Стрижеуса А.М.
при секретарі: Гойденко Д.В.
сторони
            
позивач           ОСОБА_1 
 
відповідачі    Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області
приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Биченко (Золотих) Олександра Олександровича  
ОСОБА_2 
ОСОБА_3 
ОСОБА_4 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_5 на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 березня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Осаулова А.А., у справі за позовом  ОСОБА_5 до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Биченко (Золотих) Олександра Олександровича, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним акту про проведені торги, свідоцтва про придбання майна на прилюдних торгах та витребування майна з чужого володіння, 
в с т а н о в и в :
у вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, приватного нотаріуса КМНО Биченко (Золотих) О.О., Баркасової Н.П., Ковалевської Є.О., ОСОБА_4 , у якому просила визнати недійсним акт про проведені прилюдні торги, затверджені ВДВС Пролетарського РУЮ в м. Донецька 26.09.2011 про продаж житлового будинку АДРЕСА_1 ; визнати недійсним свідоцтво про придбання нерухомого майна № 106 від 26.05.2017, видане приватним нотаріусом КМНО Биченко О.О.; витребувати з незаконного володіння ОСОБА_3 та ОСОБА_4 по 1/2 частині вказаного житлового будинку.
В обґрунтування позовних вимог зазначала, що спірний будинок придбаний у лютому 1995 року ОСОБА_6 , який на той час перебував з нею у зареєстрованому шлюбі та є спільний сумісним майном подружжя. ІНФОРМАЦІЯ_1 чоловік помер. 20.05.2013 приватним нотаріусом КМНО Синицею Т.В.  заведено спадкову справу. 04.02.2014 вона звернулася із заявою про прийняття спадщини, а надалі із заявою про видачу свідоцтва на право власності на частину будинку як частку у спільному майні подружжя. У видачі свідоцтв їй було відмовлено через відсутність оригіналу правовстановлюючого документа на спірний будинок. Вона звернулася до суду з позовом до іншого спадкоємця - сина ОСОБА_7 та рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18.10.2017 за нею визнано право власності на 3/4 частини спірного будинку. Проте, звернувшись із заявою про реєстрацією за нею права власності на спірний будинок за рішенням суду вона дізналася, що право власності на будинок зареєстровано за іншими особами. Зокрема, 26.05.2017  реєстрацію права власності на спірний будинок здійснено за ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про придбання цього нерухомого майна з прилюдних торгів у відповідності до акту про прилюдні торги, який затверджено ВДВС Пролетарського РУЮ в м. Донецька 26.09.2011, у якому зазначено, що померлий чоловік ОСОБА_8 був боржником по виконавчому провадженню і на його будинок звернуто стягнення. Але відповідно до реєстрів та за даними відділу виконавчої служби ніяких прилюдних торгів, де б боржником був її покійний чоловік ОСОБА_9   ніколи не проводилося і акт про їх проведення не затверджувався. Відтак, реєстрація права власності на спірний будинок за ОСОБА_2 , а надалі реєстрація права власності у відповідності до договору купівлі-продажу від 19.09.2017  на спірний будинок, а саме по 1/2 частині на ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є недійсною, а спірний будинок підлягає витребуванню з незаконного володіння вказаних осіб.
Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 10.03.2020 позов задоволено частково. Визнано недійсним Свідоцтво про придбання нерухомого майна від 26.05.2017, а саме житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 з прилюдних торгів, затвердженого ВДВС Пролетарського РУЮ в м. Донецьку 26.09.2011, на ім`я ОСОБА_2 , зареєстроване в реєстрі нотаріальних дій за № 106 та зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 26.05.2017 за реєстраційним номером 1258458680000 приватним нотаріусом КМНО Золотих О.О. У задоволенні позовних вимог про визнання недійсним акту про проведені прилюдні торги та витребування майна відмовлено. Вирішено питання про судові витрати. 
Не погоджуючись з даним рішенням суду, позивач подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду в частині відмови у позові щодо витребування майна та ухвалити нове рішення в цій частині, яким витребувати на її користь з незаконного володіння ОСОБА_3 та ОСОБА_4 3/4 частини спірного будинку. Посилається на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, вважає, що суд зробив помилковий висновок про відсутність у неї прав як власника майна. Суд не визнавав за нею право власності, а лише підтвердив її право на 3/4 частини спірного будинку. Суд ухвалив рішення, яке не призвело до ефективного захисту порушеного права. Лише задоволення її вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння дасть можливість внести запис до Державного реєстру прав на нерухоме майно, а тому висновок суду про неможливість витребування майна з тих підстав, що у реєстрі відсутній запис про неї як про власника спірного майна вважає помилковим.
Відзиву від відповідачів не надходило.
У судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_10 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.
Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку, причини неявки не повідомили у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розгляд справи у їх відсутності, за правилами ч. 2 ст. 372 ЦПК України.
Вислухавши доповідь судді, пояснення представника позивачки, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість  рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає  задоволенню з наступних підстав. 
Судом першої інстанції встановлено, що згідно з договором купівлі-продажу від 15.02.1995 ОСОБА_11 став власником будинку АДРЕСА_1 . Право власності було зареєстроване у Київському міському бюро технічної інвентаризації. На час придбання спірного будинку ОСОБА_11 перебував у шлюбі з ОСОБА_12 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_11 помер.
Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 18.10.2017, яке набрало законної сили встановлено, що спірний будинок є спільним сумісним майном подружжя та визнано за ОСОБА_12 право власності на 3/4 частини цього будинку.
26.05.2017 на ім`я ОСОБА_2 приватним нотаріусом КМНО                              Биченко О.О. видано свідоцтво, яким посвідчувалося право власності  ОСОБА_2 на спірний будинок. У свідоцтві вказано, що воно видане на підставі акта про проведені прилюдні торги.
            При зверненні позивачки до приватного нотаріуса із заявою про реєстрацією за нею права власності на спірний будинок за вищевказаним рішенням суду ОСОБА_13 отримала відмову у державній реєстрації права власності, яка обумовлювалася тим, що право власності на спірний будинок зареєстровано за ОСОБА_4 та за ОСОБА_3 на підставі договорів-купівлі продажу від 19.09.2017, які укладені між ОСОБА_2 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець) та між ОСОБА_2 (продавець) та               ОСОБА_4 (покупець) по 1/2 частинуі будинку. Договори купівлі-продажу посвідчені приватним нотаріусом КМНО Золотих О.О. (Биченко О.О.) та внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно.
Згідно листа-відповіді від 16.02.2018 Міністерства юстиції України приватний нотаріус КМНО Биченко О.О. 22.08.2017 змінив прізвище на ОСОБА_14 та його приватна нотаріальна діяльність з 08.11.2017 по Київському міському нотаріальному округу припинена на підставі п.1 ч.1 ст. 30 Закону України «Про нотаріат» (за власним бажанням), але станом на час надання відповіді вказаний нотаріус документи нотаріального діловодства до архіву не передав.
Відповідно до листа начальника головного територіального управління юстиції у Донецькій області УДВС від 02.03.2018 документи виконавчого провадження і виконавчі дії фіксуються у автоматизованій системі виконавчого провадження з 05.01.2017, а також містить відомості про виконавчі провадження, зареєстровані до запровадження системи, відповідно до наказів Міністерства юстиції України від 20.05.2003 та від 28.04.2015. За даними такої системи виконавчі документи, де боржником є ОСОБА_15 на примусове виконання до територіальних відділів ДВС ГТУЮ у Донецькій області не надходили і на виконанні не перебувають.
Позивач та її чоловік станом на 2011 рік і досить тривалий час до цього часу проживали на території Швейцарії, а спірне майно знаходилось в м. Києві, що виключає відкриття виконавчого провадження і здійснення виконавчих дій в межах юрисдикції ВДВС Пролетарського РУЮ в м. Донецьку, і як наслідок здійснення прилюдних торгів на цій же території.
Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання недійсним свідоцтва про придбання спірного будинку на прилюдних торгах суд виходив з того, що будь-яких зареєстрованих у встановленому законом порядку виконавичих проваджень (виконавчих дій) з 2003 року щодо ОСОБА_11 та належного йому майна, а також записів про обтяження такого майна, рішень суду про стягнення коштів чи звернення стягнення на таке майно як на предмет іпотеки не було, що вказує на фіктивність проведення прилюдних торгів щодо спірного будинку, які оформлен актом від 26.09.2011.
Відмовляючи у задоволенні позову щодо визнання недійсним акта про проведення прилюдних торгів суд виходив з того, що правочин щодо відчуження майна не був укладений, оскільки торги не проводилися.
Рішення суду в цій частині не оскаржується, а відтак в апеляційному порядку не перевіряється.
Відмовляючи у задоволенні позову щодо витребування майна з чужого незаконного володіння суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надала доказів державної реєстрації права власності за нею на спірний будинок, а з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру права власності на нерухоме майно від 09.02.2018 вбачається, що власниками спірного будинку по - 1/2 його частин на час ухвалення рішення про визнання за позивачкою права власності на 3/4 частини будинку вже були ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .
Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 отримала свідоцтво, яким посвідчено її право власності на спірний будинок на підставі фіктивного документа, а саме акта про проведення прилюдних торгів від 26.09.2011, які ніколи не проводилися, та спірний будинок не відчужувався і з власності ОСОБА_16 не вибував.
Відповідно до ст. 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.
Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Встановивши, що ОСОБА_2 отримала свідоцтво, яке посвідчує право власності на спірний будинок на підставі фіктивного акта про реалізацію майна з прилюдних торгів, які ніколи не відбувалися, суд тим самим фактично визнав за дійсним власником цього майна право на його витребування. Станом на 26.09.2011 (дата складання акта про прилюдні торги) таким дійсним власником спірного будинку був ОСОБА_8 .
Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що ОСОБА_2 отримала свідоцтво, що посвідчує право власності на підставі неіснуючого акта про проведені прилюдні торги 26.05.2017,  у період розгляду справи за позовом ОСОБА_5 про визнання права власності на 3/4 частини спірного будинку в порядку спадкування та як спільного майна подружжя. ОСОБА_1 звернулася до суду з таким позовом 02.09.2016. Продала спірний будинок ОСОБА_2 по 1/2 частині  ОСОБА_4 та ОСОБА_3 також у період розгляду справи  за позовом ОСОБА_5 про визнання права власності на 3/4 частини спірного будинку 19.09.2017.
Саме дії ОСОБА_2 по відчуженню спірного будинку, право власності на який вона ніколи не набувала у законний спосіб, призвели до неможливості зареєструвати за позивачкою право власності на 3/4 частини цього будинку за рішенням Шевченківського районного суду м. Києва, яке ухвалено 18.10.2017.
Відмова у витребуванні майна на користь позивачки фактично нівелює судове рішення про визнання за нею права власності на частину спірного будинку.
Спірний будинок  вибув з володіння власника не з його волі, а відтак за положенням п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України підлягає витребуванню від набувачів, якими є ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .
Суд не врахував, що реєстрація права власності є похідною від набуття права власності, а не навпаки. У разі визнання незаконним факту набуття права власності сама по собі реєстрація такого права не має правового значення для особи, яка зареєструвала право власності на майно та не підтверджує його право власності на таке майно, оскільки правовстановлюючий документ визнано недійсним. Так само залишення у реєстрі запису про право власності на майно за особою, правовстановлюючий документ якої на це майно визнано недійсним, чи реєстрація такого майна на інших осіб, яким таке майно відчужено особою, яка не є його власним, не може бути підставою для відмови у захисті прав та інтересів дійсного власника майна, у тому числі і шляхом витребування майна від осіб, які придбали це майно у особи, яка не мала права на його відчуження.
Як вбачається з матеріалів справи на час ухвалення рішення, за яким за позивачкою визнано право власності на 3/4 частини спірного будинку, зазначене майно уже було відчужене (рішення суду 18.10.2017, договори купівлі - продажу будинку 19.09.2017), відтак позивач не могла на підставі рішення суду зареєструвати право власності на частину спірного будинку.
Встановивши, що за рішенням суду за позивачкою визнано право власності на 3/4 частини спірного будинку, а позивач у позові просила витребувати з чужого незаконного володіння весь будинок суд повинен був задовольнити позов у частині того права позивачки, яке порушене, а в іншій частині відмовити. Проте відмова у витребуванні майна з чужого незаконного володіння лише з тих підстав, що позивач не є власником будинку в цілому суперечить положенням цивільного законодавства.
За вказаних обставин рішення суду в частині відмови у задоволенні позову про витребування майна з чужого незаконного володіння підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову в цій частині, а саме про витребування на користь позивачки 3/4 частини спірного будинку.
Оскільки апеляційна скарга задоволена судовий збір за подачу такої скарги підлягає стягненню з відповідачів, до яких заявлено вимоги про витребування майна.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374,  376,  381-383 ЦПК України, суд
                                                     
п о с т а н о в и в :
 
апеляційну скаргу  ОСОБА_5  задовольнити.
Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 березня 2020 року в частині відмови у позові про витребування майна з чужого незаконного володіння скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення наступного змісту.
Позов  ОСОБА_5  про витребування майна з чужого незаконного володіння задовольнити частково.
Витребувати з володіння  ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь   ОСОБА_5 3/4 частини будинку АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь   ОСОБА_5 судовий збір за подачу апеляційної скарги у сумі 2 305,20 грн по 1 152,60 грн з кожного.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня проголошення постанови до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду з підстав, передбачених                                    ст. 389 ЦПК України.
 
Повний текст постанови виготовлений18.08.2020.

Головуючий                                                                         Л. Д. Махлай 

 Судді                                                                                    В. А. Кравець

А. М. Стрижеус