ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
«15» вересня 2020 року
м. Харків
справа № 638/12494/19-ц
провадження № 22ц/818/3496/20
 
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого -         Бурлака І.В. (суддя-доповідач),
суддів -         Хорошевського О.М., Яцини В.Б.
за участю секретаря - Колосовської А.Р.
учасники справи: 
позивачка - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 , 
треті особи - Харківська міська рада, Шевченківський районний відділ у м. Харкові Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Харківської міської ради на заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 05 березня 2020 року в складі судді Шестака О.І.
в с т а н о в и в:
У серпні 2019 року  ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: Харківська міська рада, Шевченківський районний відділ у м. Харкові Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позовна заява мотивована тим, що на підставі рішення Харківської міської ради від 18 січня 2017 року №23 «Про визнання громадян наймачами житлової площі» вона разом з матір`ю ОСОБА_3 , братом ОСОБА_2 та сином ОСОБА_4 визнані наймачами чотирикімнатної ізольованої квартири АДРЕСА_1 , яка не приватизована, перебуває на балансі Харківської міської ради.

Вказала, що ОСОБА_2 з 1991 року за місцем реєстрації не мешкав, не вів спільне господарство, не приймав участь в утриманні квартири, не надавав грошові кошти на сплату комунальних послуг, не підтримував відносини з родиною. Його фактичне місце проживання їй не відомо.

Зазначила, що самостійно несла всі витрати, пов`язані з утриманням квартири та сплатою комунальних послуг.

Просила визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловою площею у чотирикімнатній ізольованій квартирі АДРЕСА_1 ; зняти з реєстрації ОСОБА_2 у вказаній квартирі; судові витрати покласти на відповідача.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 05 березня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволено; визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловою площею у чотирикімнатній ізольованій квартирі АДРЕСА_1 ; знято ОСОБА_2 з реєстрацiї в квартирi АДРЕСА_1 в установленому законом порядку.

Не погоджуючись з заочним рішенням суду Харківська міська рада подала апеляційну скаргу, в якій просила заочне рішення суду - скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Вважала, що позивачкою не надано належних, допустимих та достатніх доказів в обґрунтування заявлених вимог на підтвердження не проживання відповідача у квартирі протягом тривалого часу; що оскаржуваним заочним рішенням суду порушено її законні інтереси, оскільки квартира не приватизована та є власністю територіальної громади м. Харкова, обов`язком якої в особі Харківської міської ради є збереження житлової площі за тимчасово відсутнім наймачем; що відсутні докази, які б встановлювали причини відсутності відповідача у спірній квартирі, зокрема, відомості із закладів соціального захисту населення щодо визнання відповідача непрацездатним, знаходження його в установі соціальної допомоги чи перебування у місцях обмеження чи позбавлення волі, а також не надано інформації щодо місця роботи відповідача, його виїзду за кордон тощо; що у рішенні суду не вказано про наявність оголошення про виклик відповідача до суду на офіційному веб-сайті судової влади України; що визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, порушує його конституційне право на житло.
Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

В судове засідання учасники справи не з`явилися. Матеріали справи містять відомості про належне повідомлення учасників справи. 15 вересня 2020 року від позивачки надійшла заява про розгляд справи за її відсутністю, яку задоволено. 

Заяв про відкладення розгляду справи від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило. 

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вимог закону, обставин справи, судова колегія вважає за можливе розглянути справу за відсутністю учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу Харківської міської ради необхідно залишити без задоволення, заочне рішення суду - залишити без змін.

Заочне рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що відповідач без поважних причин не проживає за місцем реєстрації понад шість місяців, що є підставою для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що квартира  АДРЕСА_1 не приватизована, належить до власності територіальної громади міста Харкова.

Рішенням Харківської міської ради від 18 січня 2017 року №23 «Про визнання громадян наймачами житлової площі» ОСОБА_5 визнана наймачем чотирикімнатної ізольованої квартири АДРЕСА_1 зі складом сім`ї з чотирьох осіб: ОСОБА_5 - наймач, ОСОБА_3 - мати, ОСОБА_2 - брат, ОСОБА_4 - син (а. с. 8).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла (а. с. 10).

14 квітня 2018 року ОСОБА_5 уклала шлюб з ОСОБА_6 та отримала прізвище « ОСОБА_7 » (а. с. 9).

Як вбачається з витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання №6311-1653476-2018 від 24 травня 2018 року, ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 з 24 жовтня 1992 року (а. с. 6).

З відомостей відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМС України в Харківській області від 27 серпня 2019 року вбачається, що місце проживання ОСОБА_2 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 , з 04 квітня 1990 року (а. с. 15).

Як вбачається з довідки Комунального підприємства «Жилкомсервіс» про нарахування та оплату житлово-комунальних послуг за 2019 рік, за адресою: АДРЕСА_2 відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_8 , яка комунальні послуги оплачує. У квартирі зареєстровані три особи (а. с. 50).

Допитаний під час розгляду справи судом першої інстанції в якості свідка ОСОБА_4 , який є сином позивачки, пояснив, що відповідач є його дядьком, з яким він не спілкується близько чотирьох років, де він знаходиться, не знає.

Допитаний під час розгляду справи судом першої інстанції в якості свідка ОСОБА_9 пояснив, що є другом сина позивачки понад сім років, буває в квартирі раз на тиждень, залишається ночувати, відповідача не знає, жодного разу його не бачив.

Як вбачається з положень статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Як зазначено у статті 9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, які передбачено законом.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. 
Кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла, яке охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (пункт 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод).

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 року).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у це право (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. theUnitedKingdom), заява № 19009/04, п. 50; рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitsky v.Ukraine») заява № 30856/03, п. 41.

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням  фактичних обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів.

Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин.

На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписках, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року, справа № 490/12384/16-ц, провадження № 61-37646св18; Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 листопада 2018 року, справа № 760/13113/14-ц, провадження № 61-30912св18.

Вказане відповідає роз`ясненням, наданим судам у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», відповідно до якого у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Як вбачається з матеріалів справи квартира, де зареєстровано місце проживання сторін, належить до комунальної власності територіальної громади міста Харкова, не приватизована. ОСОБА_1 визнана її наймачем.

На теперішній час у квартирі зареєстровані ОСОБА_1 , її син ОСОБА_4 та брат ОСОБА_2 , але фактично мешкають лише ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

Як встановлено судом, ОСОБА_2 з 1991 року залишив місце проживання за вказаною адресою, квартирою не цікавиться, не має на меті використовувати її як житло.
Кореспонденція, направлена судом на адресу ОСОБА_2 , повернута без вручення у зв`язку з відсутністю адресата.

Відомості про те, що відповідач квартиру залишив вимушено, цікавиться цим житлом, збереженням з ним будь-якого зв`язку, або дані про те, що він звертався до правоохоронних органів або суду щодо захисту своїх прав та інтересів, відсутні.

Наявність поважних причин, з якими чинне законодавство України пов`язує можливість збереження житлового приміщення за відповідачем, судом також не встановлено.

До суду апеляційної інстанції не надано жодного доказу, який би спростував висновки суду першої інстанції щодо того, що відповідач в спірній квартирі не проживає.

За таких умов, встановивши, що відповідач не проживає у спірній квартирі тривалий час, а саме з 1991 року, яку залишив добровільно, витрат на її утримання не несе, до правоохоронних органів щодо захисту своїх прав чи інтересів або з позовом про усунення перешкод у користуванні спірним приміщенням (вселення) до суду не звертався, врахувавши, що доказів поважності причин його відсутності понад шість місяців у вказаній квартирі не надано, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для визнання  ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Зазначене відповідає позиції Верховного Суду, викладеній у постанові Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 листопада 2018 року (справа №643/11611/16-ц, провадження №61-27411св18).

Доводи апеляційної скарги щодо того, що спірна квартира не приватизована та є власністю територіальної громади м. Харкова, обов`язком якої в особі Харківської міської ради є збереження житлової площі за тимчасово відсутнім наймачем, тому оскаржуваним заочним рішенням порушуються інтереси Харківської міської ради, є безпідставними, оскільки оскаржуваним судовим рішенням права та інтереси Харківської міської ради як власника майна не порушені.

За змістом статті 30 Закону України «Про місцеве самоврядування» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать облік громадян, які відповідно до законодавства потребують поліпшення житлових умов; розподіл та надання відповідно до законодавства житла, що належить до комунальної власності; вирішення питань щодо використання нежилих приміщень, будинків і споруд, що належать до комунальної власності.

Збереження житлової площі за наймачами не відноситься до обов`язків органів місцевого самоврядування, оскільки стосується реалізації особистих житлових прав особи.

Твердження апеляційної скарги щодо ненадання доказів, які б встановлювали причини відсутності відповідача у квартирі, зокрема, відомостей із закладів соціального захисту населення щодо визнання відповідача непрацездатним, знаходження його в установі соціальної допомоги чи перебування у місцях обмеження чи позбавлення волі, інформації щодо місця роботи відповідача, його виїзду за кордон тощо, не можуть бути взяті до уваги, оскільки на позивачку не покладено обов`язку довести відсутність усіх цих обставин, адже коло поважних причин не проживання у житловому приміщенні є необмеженим та не може бути заздалегідь вичерпно передбачено позивачкою.

Незважаючи на зазначення в апеляційній скарзі про ненадання відповідних доказів, Харківська міська рада з клопотанням про витребування вказаних відомостей для обґрунтування своїх заперечень на позовну заяву не зверталась, відповідні відомості суду не надано, отже, висновки суду першої інстанції не спростовано.

Крім того, за змістом статті 71 ЖК УРСР відсутність за місцем проживання понад шість місяців з поважних причин є підставою для продовження судом строку збереження житла за наймачем за заявою відсутнього, проте, з боку відповідача такої заяви не надходило та відповідних причин поважності своєї відсутності ним не надано.

Таким чином, твердження Харківської міської ради щодо того, що відповідач можливо з поважних причин не проживає за вказаною адресою, за своїм змістом є лише припущеннями.

Доводи апеляційної скарги Харківської міської ради щодо того, що у рішенні суду не вказано про наявність оголошення про виклик відповідача до суду на офіційному веб-сайті судової влади України, судова колегія відхиляє, виходячи з наступного.

Згідно вимог частини 11 статті 128 ЦПК України до суду викликаються через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме.

Матеріали справи свідчать про те, що зареєстроване місце проживання відповідача суду відомо, проте, за місцем реєстрації у м. Харкові він не мешкає та кореспонденцію не отримує.

Разом з тим, згідно з пунктом 3 частини 3 статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Враховуючи, що у даному разі апеляційну скаргу подано Харківською міською радою, а не відповідачем, відповідне обґрунтування щодо неналежного повідомлення відповідача не є підставою для скасування судового рішення.

Посилання Харківської міської ради щодо того, що визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, є порушенням його конституційного права на житло, за відсутності даних, що відповідач внаслідок ухвалення оскаржуваного судового рішення втратив своє єдине житло, є необґрунтованими.

При цьому, судова колегія звертає увагу на те, що відповідач не позбавлений права на оскарження заочного рішення суду першої інстанції у передбаченому законом порядку або звернення до суду з власним позовом про захист своїх житлових прав, якщо вважатиме їх порушеними.

Доводам Харківської міської ради щодо того, що позивачкою не надано належних, допустимих та достатніх доказів в обґрунтування заявлених вимог на підтвердження не проживання відповідача у квартирі протягом тривалого часу, надана належна оцінка судом першої інстанції, з якою колегія суддів апеляційного суду погоджується.

Щодо вимоги ОСОБА_1 про зняття відповідача з реєстраційного обліку колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до статті 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Таким чином, відповідно до зазначеної норми зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду про: позбавлення права власності на житлове приміщення; позбавлення права користування житловим приміщенням; виселення; визнання особи безвісно відсутньою; оголошення фізичної особи померлою.

Враховуючи те, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК України). Підстав відступити від таких висновків Верховним Судом не встановлено.

При визнанні судом осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, юридичним наслідком є зняття таких осіб з реєстраційного обліку за адресою зазначеного житла.
Таким чином, під час ухвалення рішення про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, не існує необхідності ще й вирішувати вимогу про зняття з реєстрації.

Проте, зазначене правильності вирішення судом спору по суті не спростовує.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 травня 2019 року у справі № 2/0808/1282/2012, провадження № 61-9519св18.

Виходячи з вищевикладеного, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що заочне рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до  статті 375 ЦПК України  є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а заочного рішення суду - без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу Харківської міської ради залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судового збору судом апеляційної інстанції не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 368,  п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381 - 384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Харківської міської ради - залишити без задоволення.
Заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 05 березня 2020 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий                                                  І.В. Бурлака

Судді                                                          О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 18 вересня 2020 року.