ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

01 липня 2020 року                                                        
м.Суми
Справа №587/1494/19 
Номер провадження 22-ц/816/1333/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),
суддів -          Левченко Т. А. ,  Хвостика С. Г. 
за участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М., 
сторони:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
треті особи – Косівщинська сільська рада Сумського району, Управління державної міграційної служби в Сумській області
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Солошенко Людмили Євгенівни
на рішення Сумського районного суду Сумської області від 09 квітня 2020 року в складі судді Черних О.В., ухвалене в м. Суми, 

В С Т А Н О В И В:

19 липня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи Косівщинська сільська рада Сумського району Сумської області та Управління державної міграційної служби в Сумській області, в якому позивач просила визнати квартиру по АДРЕСА_1 . її особистою власністю та визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою.
Свої вимоги обґрунтувала тим, що з 19 жовтня 2002 року по вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який розірвано ІНФОРМАЦІЯ_1 . Під час шлюбу, ІНФОРМАЦІЯ_2 2002 ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі договору купівлі-продажу вони придбали 4-и кімнатну квартиру АДРЕСА_2 . Проте, вказала, що хоча квартира була придбана у шлюбі, вона її придбала за власні кошти, які вона отримала від продажу будинку в розмірі 14840 грн. та отримала кошти від колишнього чоловіка в розмірі 2500 доларів США. А тому просила визнати квартиру АДРЕСА_2 її особистою приватною власністю.
Крім того, зазначила, що відповідач з 2012 року переїхав жити до Російської Федерації, де отримав дозвіл на проживання, створив нову родину, проте і на даний час зареєстрований в спірній квартирі. А тому просила визнати його таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_2 .
Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 09 квітня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – адвокат Солошенко Л.Є., посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 в повному обсязі.
В доводах апеляційної скарги вказує, що судом не обґрунтовано відхилено надані позивачем докази та доводи в частині того, що відповідач постійно мешкає на території Російської Федерації. 
Вважає, що доведено факт набуття квартири ОСОБА_1 за особисті кошти, отримані з продажу спадкового майна, власних заощаджень та грошових коштів, що були отримані позивачем в рахунок добровільного поділу майна з чоловіком, з яким вона перебувала до цього в шлюбі.
Зазначає, що свідчення свідка ОСОБА_3 , допитаної в судовому засіданні, судом спотворені, та необґрунтовано відхилені пояснення свідків ОСОБА_4 , самої позивачки.
Факт відсутності відповідача в квартирі більш ніж один рік – підтверджена поясненнями свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , тому судом не вмотивовано та необґрунтовано рішення в цій частині.
Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 – адвокат Вакула В.М. зазначив, що рішення суду першої інстанції вважає законним і обґрунтованим, підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача – адвоката Солошенко Л.Є., представника відповідача – адвоката Вакули В.М., перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом першої інстанції правильно встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_8 24 вересня 2002 року розірвала шлюб зі ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу від 24 вересня 2002 року серія НОМЕР_1 , видане відділом реєстрації актів цивільного стану Сумського районного управління юстиції у Сумській області (а.с.12).
Згідно договору купівлі-продажу від 15 вересня 2001 року ОСОБА_8 продала будинок з надвірними будівлями під номером АДРЕСА_3 за 14840 грн. (а.с. 40)
Як вбачається з копії свідоцтва про розірвання шлюбу від 29 червня 2011 року серія НОМЕР_2 , видане відділом реєстрації актів цивільного стану Сумського районного управління юстиції у Сумській області, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 19 жовтня 2002 року по 29 червня 2011 року перебували у зареєстрованому шлюбі. (а.с. 11)

Згідно із договорів купівлі-продажу від 05 листопада 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Сумського районного нотаріального округу Сумської області Висєканцевою Т.С. ОСОБА_1 у ОСОБА_3 та ОСОБА_9 придбала квартиру АДРЕСА_2 (а.с. 14).
Згідно довідки від 25 червня 2019 року в квартирі АДРЕСА_2 зареєстровані: ОСОБА_2 та ОСОБА_10 (а.с. 15)
Відповідно до довідки ОСБЖБ «Мир» та ФОП ОСОБА_11 будь-якої заборгованості за квартирну плату та за водопостачання у власниці ОСОБА_1 за квартиру АДРЕСА_2 немає (а.с. 16-17)
Із показів свідка ОСОБА_3 вбачається, що вона була власницею спірної квартири і саме у неї придбавала позивачка квартиру. Вказала, що у неї з ОСОБА_1 була домовленість близько місяця до укладання договору, проте сама ОСОБА_1 наполягала на укладенні договору після укладення шлюбу з ОСОБА_2 . Під час укладання договору купівлі-продажу ОСОБА_1 самостійно розраховувалась з нею. Вказала, що ОСОБА_2 на даний час проживає в Росії, одружився там, приїздить до м. Суми в квартиру раз на рік. При цьому зазначила , що в квартирі є його особисті речі.
Із показів свідка ОСОБА_4 вбачаєтсья, що він колишній чоловік ОСОБА_1 . Вони проживали з позивачкою в с. Кровне, Сумського району, Сумської області. Під час розірвання шлюбу вони домовились, що він їй сплатить кошти в розмірі 2500 доларів( надав суду оригінал розписки, копія (а.с. 18), а вона не матиме до нього будь-яких претензій щодо поділу майна подружжя. Зазначив, що аліменти на утримання сина позивачці не сплачував.
Із показів свідка ОСОБА_10 вбачається, що він є сином позивачки. Вказав, що ОСОБА_2 до спірної квартири не має ніякого відношення, його мати постійно займалась бізнесом і на зароблені кошти придбала квартиру.
Свідок ОСОБА_5 суду першої інстанції пояснила, що знає як позивачку так і відповідача. Вказала, що ОСОБА_2 займався перевезенням людей, які займалися бізнесом по купівлі-продажу товарів в Росії, у нього було декілька автобусів. Приблизно в 1999 році він познайомив її з ОСОБА_12 , представивши її своєю дружиною. Остання на той час працювала медичною сестрою і бізнесом вона на той час не займалась. Через деякий час ОСОБА_2 звернувся до неї з проханням допомогти ОСОБА_1 і вони почали разом займатися бізнесом. Вказала, що вони були дуже економними, оскільки мали в планах купити квартиру, і через деякий час вони її придбали. На даний час ОСОБА_2 не може потрапити до квартири, оскільки там були замінені ключі, даний факт їй відомий лише зі слів самого ОСОБА_2 .
Із показів свідка ОСОБА_13 вбачається, що знає ОСОБА_2 з 1983 року, вони були сусідами в гуртожитку, де раніше проживав ОСОБА_2 . Вказав, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 разом проживали в гуртожитку на протязі одного року, їздили в Росію на заробітки. В подальшому придбали квартиру в с. Косівщина, куди переїхали разом. Подробиці щодо придбання квартири йому невідомі. Зі слів ОСОБА_2 йому відомо, що останній не може потрапити до спірної квартири.
Із показів свідка ОСОБА_7 вбачається, що вона була сусідкою ОСОБА_2 . Вказала, що ОСОБА_1 проживала разом з ОСОБА_2 , їздили на заробітки в ОСОБА_14 Через деякий час переїхали до с. Косівщина Сумського району..
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що квартира набута позивачем за час шлюбу з відповідачем. Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя, тобто таке майно залишається їх спільною сумісною власністю і лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності. Оскільки під 

час судового розгляду позовні вимоги про визнання квартири особистою приватною власністю позивачем не доведено, то відсутні підстави вважати, що таке майно належить виключно позивачу, тому позовні вимоги про визнання особи втратившою право користування є необґрунтованим та таким, що не підлягають задоволенню.
З такими висновками суду слід погодитись, оскільки суд дійшов їх з дотриманням вимог процесуального законодавства щодо всебічності й повноти з`ясування дійсних обставин справи, прав та обов`язків сторін в даних правовідносинах, належної правової оцінки наданих сторонами в справі доказів та норм матеріального права.
Відповідно до частини 4 статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Частинами першою, другою статті 71 ЖК України передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог позивачем про те, що кошти, які вона отримала від продажу будинку з надвірними будівлями під номером АДРЕСА_3 , грошові кошти в розмірі 2500 доларів США були витрачені саме на придбання спірної квартири. Будь-яких доказів на підтвердження даного факту позивачем не надано і в суді апеляційної інстанції.
Статтею 41 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Усунення перешкод власник може вимагати навіть тоді, коли ці перешкоди не пов`язані з позбавленням його володінням майном.
Разом з цим згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Згідно ст. ст. 269, 270, 310, 311 ЦК України право на місце проживання відноситься до особистих немайнових прав фізичної особи, якими вона володіє довічно. Вона не може бути примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.
Судом першої інстанції встановлено, що квартира набута позивачем за час шлюбу з відповідачем. Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя, тобто таке майно залишається їх спільною сумісною власністю і лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності. Оскільки під час судового розгляду про визнання квартири особистою приватною власністю дані вимоги позивачем не доведено, то відсутні підстави вважати, що таке майно належить виключно позивачу.
За змістом положень ст. 156 ЖК України співвласники житлового будинку, які одночасно є членами сім`ї іншого співвласника, в тому числі і колишні, користуються цим житловим приміщенням нарівні з іншим співвласником.
Їх право користування житловим приміщенням, згідно з приписами ч. 3 ст. 9 ЖК України, урегульовано житловим законодавством, згідно з нормами якого, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Діюче законодавство не передбачає підстав позбавлення співвласника будинку права користування цим житловим приміщенням на тій підставі, що він перестав бути членом сім`ї іншого співвласника.
Не передбачає таких підстав і частина 4 ст. 156 ЖК щодо членів сім`ї власника, які припинили з ним сімейні відносини внаслідок розірвання шлюбу.
Підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою, колегія суддів не вбачає, оскільки відповідач є співвласником спірної квартири, періодично приїздить до квартири, що підтвердив і представник позивача – адвокат Солошенко Л.Є., в даній квартирі є речі відповідача.
Наведені в апеляційній скарзі доводи висновків суду першої інстанції не спростовують та не належать до тих підстав, із якими процесуальне законодавство пов`язує можливість прийняття судового рішення про скасування чи зміну оскаржуваного рішення.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Установивши, що суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував обставини, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні; правильно визначився з характером спірних правовідносин, до яких застосував закон, який підлягав застосуванню; оцінив докази відповідно до вимог статті 89 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін.
З огляду на те, що справа є малозначною в розумінні з п. 2 ч. 6 ст. 19, ст. 274 ЦПК України, тому відповідно до приписів п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України постанова не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Солошенко Людмили Євгенівни залишити без задоволення.
Рішення Сумського районного суду Сумської області від 09 квітня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач -                            В.І. Криворотенко

Судді:                                                      Т.А. Левченко

                                                                    С.Г. Хвостик