ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1862/20 Справа № 201/7557/19 	  	Головуючий у першій інстанції: Демидова С. О. Суддя-доповідач: Красвітна  Т. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2020 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого -                        Красвітної Т.П., 
суддів:                                Свистунової О.В., Єлізаренко І.А.,
при секретарі                        Догоновій О.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційним скаргам Міністерства юстиції України на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 23 жовтня 2019 року, ОСОБА_1 на додаткове рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2019 року по справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Міністерство юстиції України, про встановлення фактів, що мають юридичне значення, - 

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даною заявою, посилаючись на те, що даний факт від якого залежить виникнення та зміна цивільних прав заявника, включно з правом на отримання політичного притулку, підлягає встановленню в порядку ст.ст. 315-319 ЦПК України. Тому, заявник просив встановити факт, що він є жертвою застосування до нього психіатричних репресій. 15 жовтня 2019 року заявником було подано уточнену заяву в якій він просив встановити на вибір суду факт, що «він є жертвою застосування до нього психіатричних репресій», «що він є потерпілим від застосування до нього психіатричних репресій», «що він є жертвою застосування до нього психіатричного переслідування», «що він є потерпілим від застосування до нього психіатричного переслідування».
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 жовтня 2019 року задоволено заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа - Міністерство юстиції України, про встановлення факту, що має юридичне значення; встановлено факт, що ОСОБА_1 є потерпілим від застосування до нього психіатричного переслідування.
Додатковим рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2019 року відмовлено у задоволенні вимог ОСОБА_1 , заінтересована особа - Міністерство юстиції України, про встановлення факту, що має юридичне значення в частині встановлення факту, що заявник є жертвою застосування до нього психіатричних репресій; встановлення фату, що заявник є потерпілим від застосування до нього психіатричних репресій; встановлення фату, що заявник є жертвою застосування до нього психіатричного переслідування.
В апеляційній скарзі Міністерство юстиції України, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування рішення від 23 жовтня 2019 року та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволені заяви ОСОБА_1 про встановлення факту, який має юридичне значення.
Із зазначеним вище додатковим рішенням не погодився ОСОБА_1 та звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилається на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, ставить питання про скасування додаткового рішення та ухвалення нового судового рішення, яким встановити наявність у заяві однієї вимоги (а.с.107). 
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення та додаткового рішення місцевого суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія приходить до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги Міністерства юстиції України, часткового задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 та скасування рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 жовтня 2019 року і додаткового рішення цього ж суду від 17 грудня 2019 року, виходячи з наступного. 
Рішенням Європейського суду з прав людини від 26 лютого 2015 року у справі «Заїченко проти України № 2» встановлено, що 23 липня 2009 року секретарем Дніпропетровського окружного адміністративного суду, у зв`язку із надходженням листів, в яких містилися образливі зауваження на адресу суддів, було складено протокол про адміністративне правопорушення, в якому зазначалось, що заявник ОСОБА_1 висловлює свою неповагу до суду. Справу було передано на розгляд до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська.
Цього ж дня районний суд провів засідання, вивчивши матеріали справи і заслухавши ОСОБА_1 , та призначив стаціонарну судово-психіатричну експертизу у відділенні судово-психіатричних експертиз Дніпропетровської обласної клінічної психіатричної лікарні.
Із зали засідань працівники міліції доправили ОСОБА_1 до Красногвардійського РВ УМВС України м. Дніпропетровська, де він знаходився близько трьох годин, потім його доправили до психіатричної лікарні. 
06 серпня 2009 року місцева поліклініка повідомила міліцію, що заявник не проходив психіатричного лікування та не перебуває під психіатричним спостереженням. 02 вересня 2009 року Красногвардійський суд надіслав міліції вказівки забезпечити явку заявника для проведення стаціонарного судово-психіатричного обстеження.
14 вересня 2009 року міліція знову доправила ОСОБА_1 до психіатричної лікарні. 
Наведеним вище рішенням Європейського суду з прав людини було оголошено прийнятною скаргу стосовно примусових госпіталізації і тримання заявника у психіатричній лікарні, встановлено порушення пункту 1 статті 5 Конвенції, порушення 8 Конвенції, стягнуто із держави-відповідача на користь ОСОБА_1 суми, які мають бути конвертовані у валюту держави-відповідача за курсом на день здійснення платежу, та додатково суму будь-яких податків, що можуть нараховуватися: 5000,0 євро відшкодування моральної шкоди та 120,0 євро компенсації судових та інших витрат.
В обгрунтування заяви ОСОБА_1 також посилається на наступні судові рішення:
-постанову Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30 жовтня 2017 року у справі № 201/14962/17 за скаргою ОСОБА_1 , якою визнано затримання ОСОБА_1 міліцією 14 вересня 2009 року незаконним;
- постанову Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 грудня 2017 року у справі № 203/4555/17 за скаргою ОСОБА_1 , якою визнано затримання ОСОБА_1 працівниками Красногвардійського РВ УМВС України в м.Дніпропетровську 23 липня 2009 року незаконним;
- постанову Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 січня 2018 року у справі №201/159/18 за скаргою  ОСОБА_1 , якою визнано незаконними дії щодо позбавлення  ОСОБА_1 свободи після оголошення постанови Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 03 серпня 2010 року про звільнення останнього від відбування адміністративного арешту, а також зміни місця відбування адміністративного арешту останнього зі спецприймальника для адмінзаарештованих ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області на обласну психіатричну лікарню у м. Запоріжжі;
- постанову Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 18 жовтня 2018 року у справі № 206/5058/18 за скаргою ОСОБА_1 , якою визнано незаконним ухвалене 14 вересня 2009 року рішення лікаря-психіатра КП "Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня" Дніпропетровської обласної ради" про госпіталізацію ОСОБА_1 без усвідомленої згоди незаконним;
- постанову Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 11 червня 2019 року у справі № 206/2347/19 за скаргою ОСОБА_1 , якою визнано незаконним ухвалене 23 липня 2009 року рішення лікаря-психіатра КП "Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня" Дніпропетровської обласної ради" про госпіталізацію ОСОБА_1 без усвідомленої згоди незаконним;
- рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 13 серпня 2012 року у справі № 436/5194/12 за позовною заявою ОСОБА_1  до Комунального закладу «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня» Дніпропетровської обласної ради, Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди, яким позовні вимоги ОСОБА_1  задоволено частково; визнано дії Комунального закладу «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня» Дніпропетровської обласної ради в частині відмови  ОСОБА_1  у наданні перекладу на державну мову терміну «рассуждательство», який міститься у акті № 36 від 08.10.2009 року неправомірними та зобов`язано Комунальний заклад «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня» Дніпропетровської обласної ради надати  ОСОБА_1  відповідь на його заяву від 04.01.2010 року з перекладом на державну мову терміну «рассуждательство», який міститься у акті № 36 від 08.10.2009 року. 
Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
В пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» №5 від 31 березня 1995 року судам роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
Згідно з частиною 2 статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Отже, з урахуванням викладеного, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право; заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення (для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо)); чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.
У заяві ОСОБА_1 зазначено, що від встановлення факту, що заявник є жертвою застосування до нього психіатричних репресій "залежить виникнення та зміна цивільних прав заявника, включно з правом на отримання політичного притулку". 
У загальній декларації прав людини 1948 року встановлено, що кожна людина має право шукати притулок від переслідування в інших країнах і користуватися цим притулком. Декларація виходить з того, що таке переслідування ґрунтується на політичних мотивах. 
Згідно з положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.
Міжнародне право виходить з того, що оцінка підстав для надання притулку є справою держави, що надає притулок, це закріплено в п.3 ст.1 Декларації Генеральної Асамблеї ООН про територіальний притулок 1967 року. 
Виходячи з викладеного, встановивши, зокрема, що оцінка підстав для надання притулку є справою держави, яка надає притулок, - колегія дійшла висновку про безпідставність твердження заявника, що від встановлення зазначеного вище факту, в порядку розділу 1У Цивільного процесуального кодексу України, залежить виникнення чи зміна його (заявника) права на отримання політичного притулку.
Місцевим судом не з"ясовано, а заявником не конкретизовано мету встановлення фактів (окрім отримання політичного притулку), що свідчить про недоведеність твердження ОСОБА_1 , що вказані ним факти мають юридичне значення, тобто від їх встановлення залежить виникнення, зміна або припинення певних прав заявника.
Крім того, задовольняючи заяву про встановлення факту, що ОСОБА_1 є потерпілим від застосування до нього психіатричного переслідування з посиланням на порушення пункту 1 статті 5 Конвенції, місцевий суд не взяв до уваги, що факти незаконних примусових госпіталізації і тримання заявника у психіатричній лікарні встановлені вищезазначеними судовими рішеннями національних судів, а рішенням Європейського суду з прав людини від 26 лютого 2015 року у справі «Заїченко проти України № 2» встановлено також порушення пункту 1 статті 5 Конвенції, порушення 8 Конвенції, стягнуто з держави-відповідача на користь ОСОБА_1 5000,0 євро відшкодування моральної шкоди, що визначені Європейським судом з прав людини достатньою сатисфакцією, що відновлює порушені права ОСОБА_1 . 
Встановивши, що, відповідно до Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.07.2014 року №228, з відповідними змінами та доповненнями, до компетенції Міністерства юстиції України не відноситься вирішення питання щодо отримання заявником, який є громадянином України, політичного притулку; враховуючи, що заявником не конкретизовано мету встановлення викладених в заяві фактів (окрім отримання політичного притулку); приймаючи до уваги, що заявником не обґрунтовано і не доведено, що факти, які він просить встановити, можуть вплинути на права та обов"язки Міністерства юстиції України, - колегія погоджується з доводами апелянта, що Міністерство юстиції України є неналежною заінтересованою особою у даній справі, яка розглядається в порядку окремого провадження.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. 
З урахуванням викладеного, наявні підстави для відмови у задоволенні заяви ОСОБА_1 у повному обсязі з наведених вище підстав, тому оскаржувані рішення та додаткове рішення підлягають скасуванню з постановленням нового судового рішення; апеляційна скарга Міністерства юстиції України підлягає задоволенню, апеляційна скарга  ОСОБА_1  підлягає частковому задоволенню.  
Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Міністерства юстиції України - задовольнити. 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  - задовольнити частково. 
Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 жовтня 2019 року та додаткове рішення цього ж суду від 17 грудня 2019 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення. 
Заяву  ОСОБА_1 про встановлення фактів, що мають юридичне значення, - залишити без задоволення. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду. 

Головуючий

Судді