Постанова
Іменем України                                       
 
17 червня 2020 року
м. Київ
 
справа № 676/5745/17
провадження № 61-39238св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів:  Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Ірпінський державний коледж економіки та права,
треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 07 березня 2018 року у складі судді Швець О. Д. та постанову Апеляційного суду Хмельницької області         від 24 травня 2018 року у складі колегії суддів: Купельського А. В., Спірідонової Т. В., Янчук Т. О.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Ірпінського державного коледжу економіки та права про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.
 
Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що він перебував у трудових відносинах з відповідачем, з 01 вересня 2010 року працював на посаді викладача юридичних дисциплін за сумісництвом.
Наказом від 21 червня 2017 року № 48-о по Кам`янець-Подільському відділенню Ірпінського державного коледжу економки та права звільнений з роботи за сумісництвом відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України.
Вказував на те, що з наказом про звільнення він не був ознайомлений, копія наказу йому вручена 18 жовтня 2017 року.
Зазначав, що він не погоджується з вказаним наказом, оскільки він виданий неуповноваженою особою - помічником директора з кадрової роботи, який не має права звільняти викладачів.
Крім того, він не був попереджений про звільнення.
 
З урахуванням зазначеного та уточнених позовних вимог, ОСОБА_1 просив скасувати пункт 1 наказу від 21 червня 2017 року № 48-о Ірпінського державного коледжу економіки та права по Камянець-Подільському відділенню про звільнення сумісників, поновити його на посаді викладача юридичних дисциплін в Кам`янець-Подільському відділенні за безстроковим договором та стягнути з Ірпінського державного коледжу економіки та права на його користь заробітну плату за час вимушеного прогулу з 01 вересня      2017 року по час поновлення на роботі та моральну шкоду в сумі              15 000,00 грн.
 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 07 березня 2018 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Хмельницької області від 24 травня 2018 року,                               у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. 
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що після закінчення строку дії строкового трудового договору сторони досягнули домовленості про продовження трудових відносин шляхом укладення нового договору, а також не надав доказів незаконності наказу про його звільнення.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
У червні 2019 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суд першої інстанції,              з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, не врахував допущені відповідачем порушення вимог чинного трудового законодавства України,        а тому дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні його позову.
Суди не врахували, що він не був обізнаний про те, що працював на підставі строкового трудового договору, оскільки він звертався до відповідача із заявою про прийняття його на роботу на безстроковій основі, а з наказом про прийняття його на роботу він не був ознайомлений.
Вказував на те, що на аркуші, де міститься текст наказу від 31 серпня                 2016 року про прийняття його на роботу за строковим договором з 01 вересня 2016 року по 23 червня 2017 року на посаду викладача за сумісництвом, відсутній його підпис про ознайомлення з наказом. Підпис, який міститься      в додатку до протоколу засідання педагогічної ради від 26 вересня 2016 року, на якій, як вказує відповідач, відбулось його ознайомлення із вказаним наказом, йому не належить.
Отже, він не міг знати про те, що адміністрація коледжу самовільно змінила умови його прийняття на роботу, а саме з безстрокового трудового договору на строковий.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У серпні 2018 року Ірпінський державний коледж економіки та права подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити судові рішення без змін як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 16 липня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.
Ухвалою Верховного Суду від 13 квітня 2018 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Кам`янець-Подільське відділення є відокремленим підрозділом Ірпінського державного коледжу економіки та права.
 
Згідно з наказом відповідача від 01 вересня 2010 року № 127-о ОСОБА_1 з 01 вересня 2010 року по 30 червня 2011 року прийнятий на посаду викладача предмета «Кримінальне право» Кам`янець-Подільського відділення Ірпінського державного коледжу економіки та права за сумісництвом на 0,5 ставки згідно зі встановленим навчальним навантаженням.
 
На підставі наказу відповідача від 30 червня 2011 року № 96-в ОСОБА_1 звільнений з посади на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України, у зв`язку із закінченням строку договору.
 
Згідно з наказом відповідача від 01 вересня 2011 року № 144-о ОСОБА_1 з 01 вересня 2011 року прийнятий на посаду викладача юридичних дисциплін за сумісництвом згідно зі встановленим навчальним навантаженням.
 
На підставі наказу відповідача від 25 червня 2012 року № 41-о ОСОБА_1 звільнений з посади на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України, у зв`язку із закінченням строку договору.
 
Згідно з наказом відповідача від 03 вересня 2012 року № 75-о ОСОБА_1 прийнятий з 03 вересня 2012 року на посаду викладача юридичних дисциплін за сумісництвом згідно зі встановленим навчальним навантаженням.
 
На підставі наказу відповідача від 12 червня 2013 року № 47-о ОСОБА_1 звільнений з посади на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України, у зв`язку із закінченням строку договору.
 
Згідно з наказом відповідача від 02 вересня 2013 року № 89-о ОСОБА_1 прийнятий з 02 вересня 2013 року на посаду викладача юридичних дисциплін за сумісництвом згідно зі встановленим навчальним навантаженням.
 
На підставі наказу відповідача від 23 червня 2014 року № 31-о ОСОБА_1 звільнений з посади на підставі пункту 2 частини першої статті КЗпП України, у зв`язку із закінченням строку договору.
 
Згідно з наказом відповідача від 01 вересня 2014 року № 60-о ОСОБА_1 прийнятий з 01 вересня 2014 року на посаду викладача юридичних дисциплін за сумісництвом згідно зі встановленим навчальним навантаженням.
 
На підставі наказу відповідача від 17 червня 2015 року № 41-о ОСОБА_1 звільнений з посади на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України, у зв`язку із закінченням строку договору.
 
Згідно з наказом відповідача від 31 серпня 2015 року № 76-о ОСОБА_1 прийнятий з 01 вересня 2015 року на посаду викладача юридичних дисциплін за сумісництвом згідно зі встановленим навчальним навантаженням.
 
На підставі наказу відповідача від 15 червня 2016 року № 63-о ОСОБА_1 звільнений з посади на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України, у зв`язку із закінченням строку договору.
 
Згідно з наказом від 31 серпня 2016 року № 92-о   ОСОБА_1 прийнятий за строковим трудовим договором з 01 вересня 2016 року по 23 червня              2017 року на посаду викладача першої категорії за сумісництвом згідно зі встановленим навчальним навантаженням.
 
Наказом відповідача від 21 червня 2017 року № 48-о ОСОБА_1 з 23 червня 2017 року звільнений з посади на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України, у зв`язку із закінченням строку договору.
 
Також установлено, що з 12 вересня 2017 року   ОСОБА_1   прийнятий на роботу в ДП «Тепловода» КП «Міськтепловоденергія» юрисконсультом на повний робочий день.
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга не підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Статтею 43 Конституції України встановлено: кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
 
Відповідно до положень частини другої статті 23 КЗпП України строковий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.
 
Згідно з частиною третьою статті 54 Закону України від 23 травня 1991 року № 1060-ХІІ «Про освіту», чинного на час виникнення спірних правовідносин, педагогічні та науково-педагогічні працівники приймаються на роботу шляхом укладення трудового договору, в тому числі за контрактом.
 
Пунктом 7.5 колективного договору передбачено, що зарахування на роботу педагогічних працівників за зовнішнім сумісництвом проводиться на весь час фактичного виконання ними педагогічного навантаження, включаючи залікову та екзаменаційну сесію.
 
У справі, що переглядається, установлено, що між сторонами відповідно до пункту 2 частини першої статті 23 КЗпП України був укладений трудовий договір на визначений строк, встановлений за їх погодження.
 
Пункт 2 частини першої статті 36 КЗпП України передбачає можливість припинення трудового договору у зв`язку із закінченням його строку. На цій підставі може бути припинений тільки строковий трудовий договір, укладений як строковий відповідно до закону. Якщо ж строковий трудовий договір укладено всупереч правилам статті 23 КЗпП України, то умова про строк є незаконною. Трудовий договір у такому разі вважається укладеним на невизначений строк, і він не може бути припинений у зв`язку із закінченням строку.
 
Крім того, припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви або якогось волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового договору він уже виявив, коли писав заяву про прийняття на роботу за строковим трудовим договором. У цей же час він виразив і волю на припинення такого трудового договору після закінчення строку, на який він був укладений. Власник також не зобов`язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення за пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України.
 
Отже, трудові договори, які укладено з працівниками на підставі                       пунктів 2, 3 частини першої  статті 23 КЗпП України, належать до строкових трудових договорів. 
 
Установивши, що між сторонами відповідно до пункту 2 частини першої статті 23 КЗпП України був укладений трудовий договір на визначений строк, встановлений за їх погодженням, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про те, що при  звільненні позивача на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України відповідач не допустив порушення вимог чинного трудового законодавства України.
При цьому позивач не оспорював правомірність укладення з ним саме строкового трудового договору. Вказана умова трудового договору не визнана недійсною та презумпція її правомірності у встановленому порядку не спростована. Працівник був проінформований про умови укладеного з ним договору, зокрема, щодо терміну його дії.
 
Доводи касаційної скарги є ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким суд надав належну оцінку, висновки суду апеляційної інстанції є достатньо аргументованими, Верховний Суд доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника.
 
При цьому Верховний Суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення ЄСПЛ                               від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), § 2).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.
 
Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.
 
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 07 березня 2018 року та постанову Апеляційного суду Хмельницької області від 24 травня 2018 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий  	Д. Д. Луспеник    	
Судді:   	І. А. Воробйова     Б. І. Гулько     Р. А. Лідовець     Ю. В. Черняк