22.07.20
22-ц/812/755/20
Справа №473/3259/19Головуючий суду першої інстанції – Ротар М.М.
Провадження №22-ц/812/755/20 Доповідач суду апеляційної інстанції – Локтіонова О.В. 

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 липня 2020 року м.Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого – Локтіонової О.В.,
суддів: Колосовського С.Ю., Ямкової О.О.,
із секретарем судового засідання – Андрієнко Л.Д.,
за участі: 
позивача – ОСОБА_1 ,
представника відповідачів – ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за   апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 13 лютого 2020 року, ухвалене о 14 год.04 хв. під головуванням судді Ротар М.М. в приміщенні суду в м.Вознесенськ Миколаївської області, за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 подав до суду позов до відповідачів про зобов`язання відновити межу між будівлями АДРЕСА_1 у відповідності з даними земельно-кадастрової документації та приведення її у придатний для використання стан шляхом демонтажу огорожі.
Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував наступним.
Позивач вказував, що він є власником земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_2 із кадастровим номером 4810200000:09:002:0067, яка межує із домоволодінням по АДРЕСА_3 , у якому проживають відповідачі.
Відповідачі самовільно встановили огорожу між домоволодіннями у вигляді огорожі з листів шиферу, чим змінили межі земельної ділянки позивача, фактично привласнивши частину його земельної ділянки.
Вказані дії відповідачів позбавили позивача можливості обслуговувати газопровід, кондиціонер, дах, стіну, відмостку будинку та вентиляційні пристрої підвалу. 
Добровільно усунути перешкоди у здійсненні позивачем права власності на земельну ділянку відповідачі відмовляються.
На підставі викладеного позивач просив його позовні вимоги задовольнити.
У січні 2020 року позивач подав до суду уточнену позовну заяву, у якій виклав ті ж самі обставини, що і у первісній позовній заяві, але просив зобов`язати відповідачів усунути перешкоди у користуванні належною йому земельною ділянкою між будівлями АДРЕСА_1 розміром 1,10 м х 12 м у відповідності з даними земельно-кадастрової документації шляхом демонтажу огорожі та не чинити перешкоди у користуванні вищезазначеною земельною ділянкою.
Заперечуючи проти задоволення позову, відповідачі вказували на безпідставність заявлених ОСОБА_1 позовних вимог. Зокрема, вони вказували на те, що відсутня огорожа, про яку позивачем заявлено у позові, та що на земельній ділянці, про яку зазначено ним у позові, не розташовано будівлі. Обставини, які наводить позивач, лише підтверджують наявність між сторонами спору щодо визначення меж земельних ділянок, якими користуються сторони.
Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 13 лютого 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 не доведено порушення його прав з боку відповідачів, які заявлені ним у позовній заяві.
Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог. 
Обґрунтовуючи свою апеляційну скаргу, позивач зазначав, що відповідачі порушували його права на обслуговування житлового будинку та комунікацій. Але огорожа, про яку йшла мова у позовні заяві, була демонтована відповідачами після початку розгляду даної цивільної справи. Однак до придатного до використання стану ОСОБА_3 та ОСОБА_4 земельну ділянку не привели. А як тільки він має намір встановити межу ділянки у відповідності до технічної документації та приступити до ремонту будинку, обслуговування кондиціонера, відповідачі чинять на позивача тиск, зазначаючи, що вказана частина земельної ділянки належить відповідачам.
Відповідачічерез свого представника подали відзив на апеляційну скаргу, у якому наголошували на тому, що апеляційна скарга є безпідставною, а рішення суду законним та обґрунтованим. 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 з 25 березня 1993 року на підставі державного акту на право приватної власності на землю є власником земельної ділянки для обслуговування житлового будинку і особистого підсобного господарства площею 0,2335 га по АДРЕСА_2 (а.с.6).
Згідно з даними технічної документації з землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), виготовленої на підставі договору №5065/1 від 07.03.2018 р., та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вказана земельна ділянка складається з двох земельних ділянок: 1) із кадастровим номером 4810200000:09:002:0067 площею 0,1335 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства; 2) із кадастровим номером 4810200000:09:002:0066 площею 0,1 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Датою державної реєстрації права власності на земельні ділянки є 25 липня 2018 року (а.с.7, 56-57, 80-91).
Відповідач ОСОБА_3 є власником житлового будинку АДРЕСА_4 та землекористувачем (а.с.43).
ОСОБА_1 відмовляється погоджувати їй землевпорядну документацію щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки, що випливає з документів органів державної влади та місцевого самоврядування щодо неодноразового розгляду спору між сторонами щодо меж земельних ділянок.
Під час розгляду спору між сторонами цими органами встановлено, що спірна земельна ділянка (шириною приблизно 1,10 м) відображена в технічному паспорті на житловий будинок та технічній документації із землеустрою як ОСОБА_1 , так і ОСОБА_3 (а.с.8, 9-12, 33-36).
Постійно діючою комісією щодо регулювання земельних спорів у м.Вознесенську від 10.05.2018 р. рекомендовано сторонам передбачити поділ спірної частини земельної ділянки в рівних частках та погодити один одному межі суміжного землекористування (а.с.8). 
Згідно з фотографіями, засвідченими головою вуличного комітету ОСОБА_5 , протоколом постійно діючої комісії щодо регулювання земельних спорів у м.Вознесенську від 10.10.2019 р., акту дослідження ситуації за місцем звернення від 17.12.2019 р. огорожі між земельними ділянками, про яку наголошував позивач у позові, не існує. Доступ до житлового будинку ОСОБА_1 відкритий (а.с.51-55, 66-68).
У своїй апеляційній скарзі позивач підтвердив цей факт, зазначивши, що огорожу було демонтовано відповідачами після звернення його з позовом до суду.
Згідно з вимогами ст.ст.13, 15, 16 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою ст.13 ЦК України, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів, серед іншого, можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу.
Відповідно до ст.103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них та використання цих ділянок із запровадженням і додержанням прогресивних технологій вирощування сільськогосподарських культур та охорони земель (обмін земельних ділянок, раціональна організація територій, дотримання сівозмін, встановлення, зберігання межових знаків тощо).
Згідно з ст.152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки, серед іншого, здійснюється шляхом: відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; застосування інших, передбачених законом, способів.
Стаття 391 ЦК України передбачає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. 
Проаналізувавши викладене, колегія суддів вважає, що висновок районного суду про відсутність підстав для задоволення позову про усунення перешкод у користуванні позивачем земельною ділянкою є правильним.
Досліджені судом докази свідчать, що на момент ухвалення рішення судом огорожа, яка б перешкоджала позивачу обслуговувати його житловий будинок та господарські будівлі, відсутня. Згідно з інформацією органів державної влади та місцевого самоврядування доступ до житлового будинку ОСОБА_1 відкритий.
Отже, судом першої інстанції обґрунтовано відхилені доводи позивача про наявність перешкод у користуванні ним земельною ділянкою розміром 1,10 м х 12 м, які не давали йому змоги обслуговувати газопровід, кондиціонер, дах, стіну, відмостку будинку та вентиляційні пристрої підвалу.
Правильною є позиція суду і щодо відмови у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 щодо зобов`язання відповідачів не чинити перешкоди у майбутньому в користуванні земельною ділянкою, оскільки позивачем не було доведено: 1) наявність у відповідачів намірів у майбутньому вчиняти дії, які б порушували права позивача; 2) відсутність у них права на користування вказаною земельною ділянкою, тому що із досліджених судом доказів вбачається, що спірна земельна ділянка знаходиться і у власності позивача і у користуванні відповідача ОСОБА_3 і на даний час остаточна доля цієї ділянки є невирішеною, тому що між сторонами є спір щодо її приналежності.
Крім того, судом правильно зазначено, що з представлених доказів не вбачається порушення прав позивача на користування зазначеною ним у позовній заяві земельною ділянкою із кадастровим номером 4810200000:09:002:0067площею 0,1335 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, оскільки спір між сторонами існує щодо меж земельної ділянки з кадастровим номером 4810200000:09:002:0066площею 0,1 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).
Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду, оскільки воно є законним та обґрунтованим.
Доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують та зводяться до переоцінки доказів.

Керуючись ст.ст.374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення  Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 13 лютого 2020 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий О.В. Локтіонова

Судді С.Ю. Колосовський

О.О. Ямкова

Повний текст постанови складено 24 липня 2020 року.