КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И 
6 липня 2020 року                                                                                          м. Київ
 
Єдиний унікальний номер справи  № 752/6408/19                                              
Апеляційне провадження №22-ц/824/51/2020
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого           Іванченко М.М.
суддів:                      Білич І.М., Музичко С.Г.
при секретарі:          Потапьонок К.В.
за участю:
позивача: ОСОБА_1 
представника позивача: ОСОБА_2 
 
розглянув у в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу  за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Еталон» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні
 
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 
                                                                                                 
на рішення Голосіївського районного суду м. Києва ухваленого  31 жовтня 2019 року в приміщенні суду під головуванням судді Хоменко В.С., інформація про дату складання повного судового рішення відсутня,-
 
В С Т А Н О В И Л А:
 
Позивач звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва із позовом до ТОВ «ТД «Еталон» в якому просив стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 192100 грн 35 к.
В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що він перебував у трудових відносинах з відповідачем, проте наказом № 32-к від 31 січня 2018 року, виданого відповідачем його звільнено. 
Не погодившись із виплаченим позивачем розрахунком при звільненні позивач звернувся із позовом до суду. Так, постановою Київського апеляційного суду від 20 листопада 2018 року з відповідача стягнуто на користь позивача недоплачену вихідну допомогу  у розмірі 3647 грн 50 к.
Указане судове рішення ТОВ «ТД «Еталон» виконало лише 15 січня 2019 року та 19 січня 2019 року закрито виконавче провадження по виконанню постанови Київського апеляційного суду від 20 листопада 2018 року.
З урахуванням викладених вимог позивач вважає, що з відповідача на його користь підлягає стягненню в порядку ст.117 КЗпП України сума коштів, у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, тому позивач змушений був звернутись із даним позовом до суду.
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до  ТОВ «ТД «Еталон»про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - залишено без задоволення.
Не погодившись з рішення суду, ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволенні позову в повному обсязі.
Посилається на те, що  рішення суду першої інстанції незаконне, та необґрунтоване, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.Також в обґрунтування вимог апеляційної скарги посилався на те, що в день звільнення ОСОБА_1 йому була виплачена не вся сума при розрахунку, яка в подальшому була стягнута в примусовому порядку на підставі постанови Київського апеляційного суду від 20 листопада 2018 року, а відтак позивач на підставі ст.117 КЗпП України має право отримати від відповідача середній заробіток за час затримки виплати розрахунку при звільненні.
Позивач та його представник у суді апеляційної інстанції підтримали апеляційну скаргу з підстав викладених у ній.
Відповідач  не забезпечив явку у судове засідання свого представника, про день, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Клопотань про відкладення до суду не надходило.
Тому, з урахуванням положень ст.372 ЦПК України неявка представника відповідача не перешкоджає  розгляду справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, у період з 2 грудня 2013 року по 31 січня 2018 року  позивач перебував у трудових відносинах з ТОВ «ТД «Еталон». 
31 січня 2018 року ОСОБА_1 торгового представника, відділу продажу Південно-Східний ТОВ «ТД «Еталон» звільнено на підставі п.1 ст.40 КЗпП України, у зв`язку із скороченням штату працівників, що підтверджується копією наказу відповідача № 32К від 31 січня 2018 року.
При звільненні ОСОБА_1 видано розрахунок вихідної допомоги та розрахунковий листок за січень 2018 року. Під час перерахунку вихідної допомоги позивачем виявлено, що ТОВ «ТД «Еталон» не здійснювало індексацію заробітної плати, відповідно і не нараховувало її на не виплачувало, що прямо вплинуло на розмір вихідної допомоги, котру він отримав при звільненні.
Внаслідок чого між сторонами виник спір щодо розміру належних йому до виплати сум при звільненні, тому позивач звернувся з відповідним позовом до суду.
 Постановою Київського апеляційного суду від 20 листопада 2018 року по справі № 752/7620/18  стягнуто з ТОВ «ТД «Еталон» на користь ОСОБА_1 недоплачену вихідну допомогу в розмірі 3 647 грн 50 к.
В подальшому Голосіївським районним судом м. Києва   видано виконавчий лист, який перебував на виконанні у Голосіївському РВ ДВС м. Києва ВП №57982357.
21 січня 2019 року  державним виконавцем  Голосіївського РВ ДВС м. Києва винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, у зв`язку з виконанням рішення суду.
Звертаючись із даним позовом до суду, позивач вважав, що  ТОВ «ТД «Еталон» несвоєчасно провело розрахунок при звільненні, як те передбачено ст.116 КЗпП України, тому в силу ст.117 КзпП України останнє не звільняється від відповідальності, а тому має сплатити середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 192 100 грн 35 к., обрахований у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України «Про порядок обчислення середньої заробітної плати» № 100 від 8 лютого 1999 року, виходячи з кількості 237 робочих днів за період з січня 2018 року по січень 2019 року та 810 грн 55 к. середньоденної заробітної плати.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції вважав, що  позивачу були виплачені всі належні йому суми у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, то відсутні підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. Також, судом вказано, що  постановою Київського апеляційного суду від 20 листопада 2018 року по справі №752/7620/18, не встановлено не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені нормою КЗпП України строки, є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, в тому числі і стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Апеляційний суд не погоджується з таким висновком суду з огляду на таке.
Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку, провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України.
Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніш наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Відповідно до п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши під час розгляду справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку під час звільнення, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд, на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановления рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.
Частина 2 ст.117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпПУкраїни). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. 
Такі правові висновки висловлені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17.
З урахуванням викладених обставин на думку апеляційного суду, сам по собі факт не зазначення у постанові Київського апеляційного суду від 20 листопада 2018 року по справі №752/7620/18 про те, що невиплата відповідних сум у строки передбачені КЗпП України з вини роботодавця, не свідчить про відсутність такої вини. В свою чергу роботодавцем не доведено відсутності  вини щодо невиплати всіх сум працівнику.
Так, відповідач у своєму відзиві на апеляційну скаргу позивача вказував, що позивач здійснив невірний розрахунок середньої заробітної плати, завищивши його, що призвело до штучного завищеного розміру середнього заробітку та відповідно до завищення розрахованої ним вихідної допомоги.
Проте апеляційний суд не може прийняти до уваги такі твердження відповідача, оскільки постанова Київського апеляційного суду від 20 листопада 2018 року є чинною та в касаційному порядку не скасованою.
Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок).
Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки виплати розрахунку при звільненні, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.
Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку).
Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 Порядку).
Крім того, положеннями розділу ІІІ Порядку передбачені виплати, які підлягають і не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу.
Згідно наявних в матеріалах справи копій розрахункових листків: за листопад 2017 року позивачу зараховано 12255 грн; за грудень позивачу зараховано - 14493 грн. Протягом, вказаного періоду позивачем відпрацьовано 33 робочих дні. Отже, середньоденна заробітна плата позивача складала -  (12255 +14493):33=810 грн 55 к. 
При цьому, згідно наявного в матеріалах справи розрахунку при звільненні №00000000003 від 31 січня 2018 року середньоденна заробітна плата позивача складає 810 грн 55 к. (а.с.13).
Апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідачем не спростовано та не надано власного розрахунку середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 , в свою чергу відповідач лише обмежився своєю незгодою із наданим позивачем розрахунком.
Позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки виплати розрахунку при звільненні за період з лютого 2018 року по січень 2019 року, що на думку позивача становить 237 робочих днів.
Як вбачається з наявного в матеріалах справи копії наказу про звільнення ОСОБА_1 від 31 січня 2018 року №32К позивача звільнено з займаної посади з 31 січня 2018 року.
В свою чергу повний розрахунок з позивачем за постановою Київського апеляційного суду від 20 листопада 2018 року відповідачем проведено 15 січня 2019 року, що підтверджується наданою позивачем випискою по картці/рахунку НОМЕР_1 (а.с. 11, 52).
Отже, за період з дня звільнення по день проведення повного розрахунку відповідача з позивачем становило 237 днів, а відтак середній заробіток за час затримки виплати вихідної допомоги у належному розмірі має складати (810 грн 55 к. *237днів)= 192100 грн 35 к.
Проте, апеляційний суд приймає до уваги наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення, розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати, зокрема, після вирішення спору, апеляційний суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 50000 грн.
З урахуванням викладених обставин рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2019 рокупідлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.
Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відтак, зважаючи на те, що позовні вимоги позивача підлягають до задоволення частково (зокрема частина, яка стягується становить 26.03% від ціни позову) на то з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 504 грн та за подання апеляційної скарги у розмірі 750 грн., а всього 1250 грн.
В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-    
  
П О С Т А Н О В И Л А:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 - задовольнити.
Рішення  Голосіївського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2019 року -  скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.
Позов ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Еталон» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні- задовольнити частково.
Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Еталон» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 50000 грн.
Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Еталон» на користь держави судовий збір у розмірі 1250 грн.
 
У задоволенні решти  вимог відмовити.
 
Повне найменування учасників справи:
Позивач: ОСОБА_1 , (РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 ).
Відповідач: товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Еталон» (Код ЄДРПОУ 30466424, місце знаходження: 01013, м. Київ, вул. Промислова, 2).
 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.
 
Повний текст судового рішення складено 8 липня 2020 року.
 
Головуючий:     
 
 Судді: