Ухвала
Іменем України
09 липня 2020 року
м. Київ
справа № 2-80/2001
провадження № 51-1930во19
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                        ОСОБА_1 ,
суддів                                                                    ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
з участю 
секретаря судового засідання                         ОСОБА_4 ,
засудженого                                                        ОСОБА_5 (у режимі         відеоконференції),
розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву засудженого ОСОБА_5 про виправлення описки в ухвалі Верховного Суду України від 13 грудня 2001 року щодо нього,
встановив:
За вироком Одеського обласного суду від 05 липня 2001 року ОСОБА_5 засуджено:
-          за п.п. «б», «з» ст. 93 Кримінального кодексу України (далі – КК) до довічного позбавлення волі;
-          за ст.17, п.п. «б» «ж» «з» ст.93 КК до позбавлення волі на строк 10 років;
-          за ч. 3 ст. 141 КК до позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією всього належного йому майна;
-          ч. 3 ст. 140 КК до позбавлення волі на строк 3 роки з конфіскацією всього належного йому майна;
-          ч. 3 ст. 143 КК до позбавлення волі на строк 4 роки з конфіскацією всього належного йому майна, а за сукупністю злочинів на підставі ст. 42 КК – до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна, визнанням на підставі ст. 26 КК особливо небезпечним рецидивістом та з відбуванням покарання у тюрмі сурового режиму.
Ухвалою Верховного Суду України від 13 грудня 2001 року касаційні скарги засудженого ОСОБА_5 та адвоката ОСОБА_6 задоволено частково. 
Вирок судової колегії з кримінальних справ Одеського обласного суду від 05 липня 2001 року щодо ОСОБА_5 приведено у відповідність з КК від 05 квітня 2001 року: виключено з вироку рішення суду про визнання ОСОБА_5 особливо небезпечним рецидивістом; перекваліфіковано дії ОСОБА_5   з ч. 2 ст. 143 КК на ч. 2 ст. 190 КК в редакції 05 квітня 2001 року, за якою визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, а за сукупністю злочинів, передбачених ч. 2 ст. 190 КК в редакції 05 квітня 2001 року, п.п. «б, з» ст. 93, ст. 17, п. «б, ж, з» ст. 93,  ч. 3 ст. 140, ч. 3 ст. 141 КК, засудженому остаточно визначено основне покарання призначене судом –довічне позбавлення волі. У решті вирок залишено без змін.
Заслухавши пояснення засудженого, який підтримав подану заяву,  колегія суддів дійшла до наступного висновку.
У заяві засуджений просить виправити описку в ухвалі Верховного Суду України від 13  грудня 2001 року. 
Вирішуючи питання про виправлення описок чи арифметичних помилок, допущених у судовому рішенні, суд не має права змінювати зміст судового рішення, а лише усуває неточності, які впливають на можливість реалізації судового рішення чи його правосудності.
Описка - це зроблена судом механічна (мимовільна, випадкова) граматична помилка в рішенні, яка допущена під час його письмово-вербального викладу (помилка у правописі, у розділових знаках тощо). Виправленню підлягають лише ті описки, які мають істотний характер. 
Однією з гарантій забезпечення правової визначеності, елементом стабільності судового рішення та його законної сили є його незмінність. Суд, який ухвалив рішення, після його проголошення, не має права його змінити або скасувати.  
Незмінність є елементом законної сили судового рішення, але не правовим наслідком набрання ним цієї сили. Вона є властивістю рішення суду як процесуального документа, як акту правосуддя, що набувається ним незалежно від набрання законної сили.  
Виправлення описки не може змінювати зміст судового рішення.
Як убачається зі змісту заяви засудженого ОСОБА_5 та його пояснень у судовому засіданні, він просить виправити описку у вступній та резолютивній частинах ухвали Верховного Суду України від 13 грудня 2001 року щодо помилкового зазначення дати ухвалення вироку Одеським обласним судом - 05 липня 2001 року.
Водночас, вирок, постановлений Одеським обласним судом у кримінальній справі щодо ОСОБА_5 , датований 05 липня 2001 року.
На підставі наведеного, Суд дійшов висновку, що у задоволенні заяви засудженого ОСОБА_5 необхідно відмовити.
Керуючись ст. 411 КПК України 1960 року, Суд,
постановив:
Відмовити у задоволенні заяви засудженого ОСОБА_5 про виправлення описки в ухвалі Верховного Суду України від 13 грудня 2001 року щодо нього.
Ухвала оскарженню не підлягає. 
Судді:
 
ОСОБА_1                                 ОСОБА_2                               ОСОБА_3