Постанова  
Іменем  України
 
15 липня 2020 року
м. Київ
 
справа № 522/21026/16-ц
 
провадження № 61-48649св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),
суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В., 
 
учасники справи:
позивач, відповідач - ОСОБА_1 ,
відповідач, позивач за зустрічним позовом -  ОСОБА_2 ,
відповідач - ОСОБА_3 ,
особа, яка подала апеляційну та касаційну скарги, -  ОСОБА_4 ,
представник ОСОБА_4 - адвокат Подберезська Наталія Валеріївна,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу адвоката Подберезської Наталії Валеріївни, яка діє в інтересах  ОСОБА_4 , на постанову Апеляційного суду Одеської області                    від 25 жовтня 2018 року у складі колегії суддів: Кононенко Н. А., Гірняк Л. А., Цюри Т. В., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.    Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У листопаді 2016 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом                                  до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу недійсним.
 
Позовна заява мотивована тим, що з 18 серпня 1994 року він перебуває                  у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 У 2007 році за час шлюбу вони придбали автомобіль марки Audi модель Q7, номерний знак НОМЕР_1 ,                            за 110 000 дол. США, який був оформлений на ОСОБА_3 , але він був вписаний у технічний паспорт. 
На початку листопада 2016 року він дізнався, що на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 30 березня 2016 року між ОСОБА_3                та ОСОБА_2 , вказаний автомобіль продано за 81 000 тис. грн.
Йому нічого не було відомо про продаж автомобіля, окільки він перебував                   у їхньому користуванні та реєстраційний номер на ньому не змінювався. Згоди на продаж автомобіля він не давав. Йому не відомо, чи отримала його дружина гроші за проданий автомобіль, оскільки до спільного господарства вони не надходили.
Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд визнати договір купівлі-продажу автомобіля, укладений 30 березня 2016 року між ОСОБА_3                та ОСОБА_2 , недійсним.
 
У грудні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом                 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про витребування майна із чужого незаконного володіння. 
 
Зустрічна позовна заява мотивована тим, що  ОСОБА_1                                     та  ОСОБА_3 заборгували йому близько 50 000 дол. США. Коли їм знову потрібні були грошові кошти, він відмовився надавати їх у борг, однак погодився придбати у них автомобіль, який надав їм у тимчасове користування.
У вересні 2016 року борг повернуто не було, тому він вимагав у відповідачів повернути автомобіль.
Згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу автомобіль марки Audi модель Q7, номерний знак НОМЕР_1 ,чорного кольору,                   2007 року випску, належить йому на праві власності.
Ураховуючи викладене,  ОСОБА_2 просив суд витребувати йому зазначений автомобіль із чужого незаконного володіння.
 
Короткий зміст судових рішень 
 
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30 березня 2017 року                  у складі судді Бойчука А. Ю. позов  ОСОБА_1 задоволено.
Визнано недійсним договір купівлі-продажу автомобіля марки Audi модель Q7, номерний знак НОМЕР_1 , укладений 30 березня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що недодержання встановленого нормами ЦК України та СК України порядку відчуження спільного сумісного майна подружжя, яке підлягає державній реєстрації,               а саме неотримання ОСОБА_3 у її чоловіка - ОСОБА_1 , письмової згоди на відчуження за договором купівлі-продажу                          від 30 березня 2016 року ОСОБА_2 цінного спільного сумісного майна,                 а саме автомобіля марки Audi модель Q7, номерний знак НОМЕР_1 ,                      є підставою для визнання зазначеного договору недійсним.
Зустрічний позов суд вважав необґрунтованим, врахувавши, що договір купівлі-продажу автомобіля укладений з порушенням норм ЦК України та СК України і підлягає визнанню недійсним, тому у ОСОБА_2 немає законних прав володіти, користуватися та розпоряджатися вказаним автомобілем.
 
Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 20 грудня 2017 року                     у складі колегії суддів: Черевка П. М., Громіка Р. Д., Драгомерецького М. М., апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 , залишено без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 березня 2017 року залишено без змін.
 
Апеляційний суд виходив із того, що рішення суду є законним                                      і обґрунтованим.
 
Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 30 липня 2018 року клопотання представника ОСОБА_4 - Подберезської Н. В. , про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 березня 2017 року задоволено.
Поновлено представнику  ОСОБА_4 - Подберезській Н. В. , строк на апеляційне оскарження рішення Приморського районного суду м. Одеси                 від 30 березня 2017 року. 
Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 - Подберезської Н. В. , на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 30 березня 2017 року.
Зупинено дію оскаржуваного рішення Приморського районного суду м.Одеси від 30 березня 2017 року до закінчення апеляційного провадження.
Копію ухвали, апеляційної скарги та додані до неї матеріали направлено учасникам справи.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 06 серпня 2018 року підготовку справи до судового розгляду закінчено.
Призначено розгляд справи в судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Одеської області на 25 жовтня 2018 року на 09 год. 30 хв.
Про час та місце судового розгляду повідомлено учасників процесу.
 
Постановою Апеляційного суду Одеської області від 25 жовтня 2018 року апеляційну скаргу представника  ОСОБА_4 - Подберезської Н. В. задоволено частково.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 березня 2017 року скасовано.
У задоволенні позову ОСОБА_1 тазустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.
 
Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що  ОСОБА_4 не була залучена до участі у розгляді справи, проте суди вирішили питання про                 її права та обов`язки, як дружини  ОСОБА_2 .
Суд зазначив, що, укладаючи договір купівлі-продажу автомобіля, сторони фактично переслідували іншу мету, а саме забезпечити грошові зобов`язання боржника перед кредитором, а не володіти, користуватися             чи розпоряджатися автомобілем, тому вчинений правочин є удаваним, тобто таким, що відповідно до частини першої статті 235 ЦК України вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.
Також суд зазначив, що договір купівлі-продажу автомобіля не підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню, тому згода другого з подружжя на відчуження цього майна не вимагає обов`язкової письмової форми.
При цьому ОСОБА_1 з моменту укладення договору купівлі-продажу було відомо, що власником спірного автомобіля є ОСОБА_2 , про що свідчать пояснення учасників справи та власноручна розписка ОСОБА_1                 від 28 липня 2016 року, у якій він просив ОСОБА_2 надати йому спірний автомобіль у користування на узгоджених ними умовах. Отже, сторони договору і ОСОБА_1 знали про наявність та умови укладеного договору та виконували його.
Оскільки автомобіль вибув з володіння ОСОБА_2 , дружиною якого                         є ОСОБА_4 , з його власної волі, на підставі домовленості про передачу його у користування ОСОБА_1 , то відсутні підстави для задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 , оскільки володіння майном на підставі домовленості між власником майна та користувачем не може бути визнане незаконним.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У грудні 2018 року адвокат Подберезська Н. В., яка діє в інтересах      ОСОБА_4 , подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати постанову апеляційного суду в частині відмови в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 та ухвалити в цій частині нове рішення                        про задоволення вимоги в повному обсязі; змінити мотивувальну частину постанови апеляційного суду, виключивши з неї висновки суду щодо ознак удаваного правочину. 
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою судді Верховного Суду від 27 грудня 2018 року поновлено адвокату Подберезській Н. В., яка діє в інтересах ОСОБА_4 , строк на касаційне оскарження постанови Апеляційного суду Одеської області від 25 жовтня 2018 року. 
Відкрито касаційне провадження в указаній справі, витребувано цивільну справу № 522/21026/16-ц з Приморського районного суду м. Одеси. 
Надіслано учасникам справи копії касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснено їм право подати відзив на касаційну скаргу.
 
У січні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи                       між суддями від 15 квітня 2020 року справу призначено судді-доповідачеві. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 10 червня 2020 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про витребування майна із чужого незаконного володіння призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку прощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними                у ній матеріалами. 
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що, наводячи правове обґрунтування спірних правовідносин та безпідставно відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 , апеляційний суд не розглянув частину позовних вимог, не застосував норми закону, які підлягали застосуванню  до цих правовідносин, судом допущено неправильне тлумачення закону та не були застосовані норми закону, які підлягали застосуванню.
Також апеляційний суд безпідставно вийшов за межі доводів і вимог апеляційної скарги та аналізував підстави дійсності правочину, які не були предметом позову.
 
Відзив на касаційну скаргу учасники справи до суду не подали. 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
З 18 серпня 1994 року ОСОБА_1 перебуває у зареєстрованому шлюбі            з ОСОБА_3 У 2007 році за час шлюбу вони придбали автомобіль марки Audi модель Q7, номерний знак НОМЕР_1 , за 110 000 дол. США, який був оформлений на ОСОБА_3 , але він був вписаний у технічний паспорт. 
Вказаний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, що набуто за час шлюбу.
 
У 2013 році ОСОБА_3 разом із чоловіком - ОСОБА_1 , позичили у ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 50 000 дол. США для розвитку туристичного бізнесу, що знаходиться на Прикарпатті, а саме: для облаштування туристичного комплексу, введення нових об`єктів                                до експлуатації з метою отримання прибутку. Грошові кошти позичали строком на один рік. 
 
30 березня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу автомобіля марки Audi модель Q7, номерний знак                         НОМЕР_1 ,за 81 000 грн.
 
28 липня 2016 року ОСОБА_1 написав розписку про те, що він взяв                 у тимчасове користування у ОСОБА_2 належний йому автомобіль марки Audi модель Q7, номерний знак НОМЕР_1 , та зобов`язався дбати про його належний технічний стан і повернути власнику за його вимогою. Розписка була написана власноруч ОСОБА_1 та підписана ним.
 
2.    Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі в редакції до наведених змін) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга адвоката Подберезської Н. В., яка діє в інтересах      ОСОБА_4 , підлягає частковому задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону постанова апеляційного суду не відповідає.
 
У частині першій статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа                має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року (частина перша статті 4 ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду                       за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод             чи інтересів.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
 
Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
 
Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
 
Відповідно до частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
 
Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
 
Частиною першою статті 388 ЦК України закріплено право власника                        на витребування майна від добросовісного набувача у випадку, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
 
Судом установлено, що ОСОБА_2 , як власник спірного автомобіля, надав транспортний засіб   ОСОБА_1 у тимчасове користування,  що не надає   ОСОБА_1 необмежених прав щодо нього, а саме по собі право користування єобмеженим у часі.
 
При цьому право володіти, користуватися та розпоряджатися майном                   є лише у власника. Правомочність володіння - це юридично забезпечена можливість власника бути в безпосередньому фактичному зв`язку з річчю. Володіння треба розуміти як постійну можливість матеріального зв`язку власника з річчю, чого був позбавлений власник спірного автомобіля -   ОСОБА_2 .
Крім того, фактичне володіння може виникнути як на законній підставі, так  і внаслідок протиправного заволодіння, тому наявності лише фактичного володіння річчю недостатньо, щоб визнати його законним.
 
Апеляційний суд на зазначене уваги не звернув та не надав цим встановленим судами фактам належної правової оцінки. 
 
Також апеляційний суд, зазначивши, що, укладаючи договір купівлі-продажу автомобіля, сторони фактично переслідували іншу мету - забезпечити грошові зобов`язання боржника перед кредитором, а не володіти, користуватися та розпоряджатися автомобілем, зробив висновок,                         що укладений правочин є удаваним.
Проте позовних вимог щодо удаваності правочину у суді першої інстанції позивачами не заявлено, тому, скасовуючи рішення місцевого суду, апеляційний суд ухвалив судове рішення всупереч положенням частини першої статті 13 ЦПК України (диспозитивність цивільного судочинства),  тобто вийшов за межі позовних вимог, що є підставою для його скасування. 
 
Крім того, порядок розгляду апеляційної скарги, що надійшла до суду апеляційної інстанції після закінчення апеляційного розгляду справи врегульовано статтею 370 ЦПК України.
Так, якщо апеляційна скарга надійшла до суду апеляційної інстанції після закінчення апеляційного розгляду справи, і особа, яка подала скаргу, не була присутня під час апеляційного розгляду справи, суд розглядає відповідну скаргу за правилами цієї глави (частина перша). 
За результатами розгляду апеляційної скарги суд приймає постанову відповідно до статті 382 цього Кодексу. При цьому за наявності підстав може бути скасовано раніше прийняту постанову суду апеляційної інстанції (частина третя).
 
Розгляд апеляційної скарги в порядку статті 370 ЦПК України передбачає перевірку законності судового рішення за наслідками розгляду попередньої апеляційної скарги, чого апеляційним судом зроблено не було й рішення Апеляційного суду Одеської області від 20 грудня 2017 року не скасовано, незважаючи на те, що при новому апеляційному розгляді ухвалено протилежне судове рішення.  
Отже, за таких обставин чинними є два взаємосуперечливих судових рішення суду апеляційної інстанції.
 
З урахуванням викладеного, коли існують два взаємосуперечливих судових рішення суду апеляційної інстанції, які можуть виконуватися, так як набрали законної сили (стаття 384 ЦПК України), виходячи з положень частини третьої статті 400 ЦПК України Верховний Суд скасовує постанову апеляційного суду в повному обсязі.   
 
Усунути ці недоліки на стадії касаційного перегляду з урахуванням повноваження Верховного Суду та меж перегляду справи в касаційній інстанції (стаття 400 ЦПК України), є неможливим. 
 
Відповідно до пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. 
Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
За таких обставин судове рішення апеляційного суду в частині зустрічного позову ОСОБА_2 не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України та ухвалено з порушенням норм процесуального права, що в силу пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палатиКасаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу адвоката Подберезської Наталії Валеріївни, яка діє                       в інтересах  ОСОБА_4 , задовольнити частково.
 
Постанову Апеляційного суду Одеської області від 25 жовтня 2018 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    Д. Д. Луспеник 
Судді:                                                                                               І. А. Воробйова
Б. І. Гулько 
Р. А. Лідовець
Ю. В. Черняк