ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2020 р.	Справа № 440/3441/20	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Перцової Т.С.,
Суддів: Русанової В.Б. ,  Жигилія С.П. ,
за участю секретаря судового засідання Ващук Ю.О.

          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 15.07.2020, головуючий суддя І інстанції: Н.І. Слободянюк, м. Полтава, по справі № 440/3441/20
          за позовом         ОСОБА_1  
          до        Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумський області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми),      третя особа,         Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області 
          про визнання незаконною та скасування постанови, стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі – позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Північно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) (далі – відповідач, Управління) про:
- визнання незаконною та скасування постанови головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Північно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) Ніколенка С.В. від 19 березня 2020 року про закінчення виконавчого провадження ВП №60716893;
- стягнення з Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Північно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) на користь ОСОБА_1 11400,00 грн відшкодування за заподіяну моральну шкоду /а.с. 1-5/.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що у відповідача на виконанні перебував виконавчий лист Полтавського окружного адміністративного суду № 440/466/19, виданий 04.10.2019, виконавче провадження по якому було відкрито 27.11.2019, а закінчено 19.03.2020 на підставі п. 11 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження». Позивач вважає що у державного виконавця не було підстав для закінчення виконавчого провадження у зв`язку з тим, що боржник не у повному обсязі виконав рішення суду, а також, враховуючи, що виконавче провадження тривало 114 днів, вважає наявними підстави для відшкодування моральної шкоди за тривале невиконання рішення суду у розмірі 11400 грн.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 15.07.2020 по справі № 440/3441/20 адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправною та скасовано постанову про закінчення виконавчого провадження ВП №60716893 від 19 березня 2020 року.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Позивач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції  скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 15.07.2020 по справі № 440/3441/20 в частині відмови у задоволенні позову, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у цій частині. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги пояснив, що тривале невиконання рішення суду впродовж 114 днів, з дня його звернення до відповідача з заявою про примусове виконання рішення суду, призвело до порушенням його прав і законних інтересів, яке в свою чергу, стало наслідком вимушених змін у його житті та до страждань та переживань, та змусили позивача вимагати захисту. З урахуванням порушення його прав і законних інтересів, глибини та інтенсивності його душевних страждань та тривалості невиконання судового рішення в частині нарахованої до виплати, але не виплаченої суми грошових коштів, оцінив завдану йому моральну шкоду виходячи з 100 грн за кожний день такого тривалого 114-денного невиконання судового рішення. 
В апеляційній скарзі просив розглянути справу за його відсутності.
Відповідач правом надання відзиву на апеляційну скаргу позивача не скористався.
Сторони в судове засідання не прибули, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
У відповідності до ч.2 ст.313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Згідно з ч. 4 ст.229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 04 жовтня 2019 року Полтавським окружним адміністративним судом видано виконавчий лист №440/466/19 /а.с.9/, згідно якого Полтавський окружний адміністративний суд, розглянувши 10 квітня 2019 року адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Кременчуцького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області щодо визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, постановив зобов`язати Кременчуцьке об`єднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області (ідентифікаційний код 40367050, вул. Велика набережна, 9, м. Кременчук, Полтавська область, 39630) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) компенсацію втрати частини доходів за період з 24 лютого 2014 року по 22 листопада 2017 року у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії, яка була нарахована та виплачена на підставі постанови Харківського апеляційного адміністративного суду від 02 грудня 2011 року у справі №1615/2а-4613/11.
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2019 року у справі №440/466/19 /а.с. 10-12/ замінено боржника у виконавчому листі №440/466/19, виданому Полтавським окружним адміністративним судом 04 жовтня 2019 року, а саме: Кременчуцьке об`єднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області на його правонаступника: Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (ідентифікаційний код 13967927, вул. Соборності 66, м. Полтава, 36014).
26 листопада 2019 року від ОСОБА_1 до ВПВР УДВС ГТУЮ у Полтавській області надійшла заява вх. № 02330-8886 /а.с.49/, в якій він просив прийняти до виконання та відкрити виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №440/466/19, виданого Полтавським окружним адміністративним судом 04 жовтня 2019 року.
27 листопада 2019 року старшим державним виконавцем ВПВР УДВС ГТУЮ у Полтавській області Ніколенком Станіславом Васильовичем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 60716893 на підставі виконавчого листа №440/466/19, виданого Полтавським окружним адміністративним судом 04 жовтня 2019 року /а.с. 13, 50-51/, пунктом 2 якої зобов`язано боржника виконати рішення суду протягом 10 робочих днів.
Листом Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області №796/3.12 від 18 грудня 2019 року /а.с.51-зворот - 52/ повідомлено Відділ ПВР УДВС ГТУЮ у Полтавській області  про те,  що рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2019 року у справі №440/466/19 виконано та  факт нарахування ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів в розмірі 35898,43 грн за період з 24 лютого 2014 року по 22 листопада 2017 року підтверджується протоколом управління з питань виплати пенсій Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, що додається.
05 лютого 2020 року старшим державним виконавцем ВПВР Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Північно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) Ніколенком Станіславом Васильовичем винесено постанову про накладення штрафу ВП №60716893 /а.с.53-54/, якою за невиконання рішення суду накладено на боржника, Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, штраф  у розмірі 5100,00 грн та зобов`язано боржника виконати рішення протягом десяти робочих днів та попереджено про кримінальну відповідальність за умисне невиконання рішення.
24 лютого 2020 року старшим державним виконавцем ВПВР Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Північно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) Ніколенком Станіславом Васильовичем винесено постанову про накладення штрафу ВП №60716893 /а.с.55/, якою за невиконання рішення суду накладено на боржника, Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, штраф у розмірі 10200,00 грн та зобов`язано боржника виконати рішення протягом десяти робочих днів та попереджено про кримінальну відповідальність за умисне невиконання рішення.
Також, старшим державним виконавцем ВПВР Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Північно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) Ніколенком Станіславом Васильовичем до Головного управління Національної поліції в Полтавській області надіслано повідомлення про вчинення кримінального правопорушення №60716893 (вих.№02.1/7686 від 12 березня 2020 року) /а.с.56/.
19 березня 2020 року старшим державним виконавцем ВПВР Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Північно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) Ніколенком Станіславом Васильовичем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 60716893 /а.с. 57-58/, якою виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №440/466/19, виданого Полтавським окружним адміністративним судом 04 жовтня 2019 року, закінчено на підставі пункту 11 частини першої статті 39 Закону України "Про виконавче провадження" .
Не погодившись з постановою про закінчення виконавчого провадження ВП №60716893 від 19 березня 2020 року, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання протиправною та скасування постанови про закінчення виконавчого провадження ВП №60716893 від 19 березня 2020 року, суд першої інстанції посилався на те, що рішення суду не було виконано у повному обсязі.
Відмовляючи в задоволенні позову в частині позовних вимог про стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості. 
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Отже перегляду підлягає рішення суду в частині відмови в задоволенні позову.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову, з огляду на таке. 
Згідно з ч.1 ст.23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. 
Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (ч.2 ст.23 ЦК України). 
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч.3 ст.23 ЦК України). 
Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. 
Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 р. №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. 
За приписами п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 р. обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. 
Позивач обґрунтовує завдання йому шкоди тривалим, впродовж 114 календарних днів, невиконанням судового рішення по справі №440/466/19.
Визначаючи чи можна вважати тривалим невиконанням судового рішення перебування виконавчого документа на виконанні в органі ДВС впродовж 114 календарних днів, колегія суддів виходить з наступного. 
Відповідно до статті 1 Закону України “Про виконавче провадження” від 02.06.2016 №1404-VІІІ (далі по тексту - Закон №1404-VІІІ) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону №1404-VІІІ примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України “Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів”.
Частиною 1 статті 18 Закону №1404-VІІІ визначено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
За змістом приписів пункту 1 частини 2 статті 18 Закону №1404-VIII виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення (пункт 1 частини першої статті 26 Закону №1404-VІІІ).
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що державний виконавець дотримався строків відкриття виконавчого провадження, а саме виніс постанову про відкриття виконавчого провадження наступного дня, з дня звернення позивача з відповідною заявою до органів ДВС, як це передбачено ч.5 ст. 26 Закону №1404-VІІІ.
Порядок виконання рішень, вчинення виконавчих дій, а також строки вчинення відповідних виконавчих дій, які вимірюються робочими днями, за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії регламентовано частинами 1-3 статті 63 Закону №1404-VІІІ, відповідно до яких, за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження. У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність. Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником. У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом. У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.
Враховуючи встановлені судом першої та апеляційної інстанції фактичні обставини у справі, та беручи до уваги вищенаведені норми права, які мають бути дотримані державним виконавцем під час здійснення виконавчого провадження з метою виконання судового рішення, колегія суддів вважає, що державний виконавець належно проводив усі виконавчі дії, які передбачені частинами 1-3 статті 63 Закону №1404-VІІІ.
Тривалість виконавчого провадження протягом 114 календарних дій відбулася з незалежних від державного виконавця причин, який декілька разів вживав процесуальні заходи примусу відносно Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (двічі накладено штраф за невиконання судового рішення, винесено попередження про кримінальну відповідальність тощо), які з незалежних від виконавця причин не призвели до повного виконання судового рішення в частині виплати компенсації втрати частини доходів у сумі 35 898,43 грн.
Так, органом пенсійного фонду повідомлено, що така виплата має здійснюватися у порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 22.08.2018 № 649, яким встановлено механізм погашення заборгованості, що утворилася внаслідок нарахування (перерахунку) пенсійних виплат на виконання судових рішень, за рахунок коштів, передбачених у державному бюджеті Пенсійному фонду України на цю мету.    
Враховуючи процедуру виконання судового рішення зобов`язального характеру, визначену частинами 1-3 статті 63 Закону №1404-VІІІ, колегія суддів не вбачає підстав вважати, що відповідач необґрунтовано зволікав з виконанням своїх обов`язків та допустив тривале невиконання судового рішення по справі № 440/466/19.
Отже, колегія суддів вважає розрахунок позивача нанесеної йому моральної шкоди, проведений виходячи з першого дня після подання ним заяви про примусове виконання судового рішення,  необґрунтованим.
Крім того, будь-яких допустимих та належних доказів того, що саме дії державного виконавця, у тому числі в частині прийняття постанови від 19 березня 2020 року про закінчення виконавчого провадження ВП №60716893 потягли за собою погіршення стану здоров`я позивача та зумовили фізичні, душевні, психічні страждання останнього, позивачем не надано.
Також позивач не навів в чому саме проявилися обставини, за яких він був вимушений змінити своє життя у зв`язку з тривалим невиконанням рішення суду, що саме призвело до його страждань та переживань, та яким чином вони проявлялися. 
Колегія суддів вважає, що самого лише посилання на наявність страждань, переживань та зміни способу життя, без їх конкретизації, та наведення причинного зв`язку із оскаржуваною постановою недостатньо для задоволення вимог про відшкодування моральної шкоди.
Враховуючи те, що позивачем належним чином не доведені факт заподіяння відповідачем моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, а також не зазначено, з чого позивач виходив при оцінюванні заподіяної йому шкоди, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення відшкодування за завдану моральну шкоду у сумі 11400,00 грн. є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. 
Такий висновок суду апеляційної інстанції узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 04.07.2019 по справі № 823/628/17. 
Доводи позивача про безпідставність застосування судом першої інстанції при вирішенні справи позицій Верховного Суду, викладених, зокрема, у постановах від 21 лютого 2020 року у справі № 363/3520/16-а, від 21 лютого 2020 року у справі № 628/3028/16-а та від 15 квітня 2020 року у справі № 815/63/18, є недоречними, оскільки фактично у вказаних рішеннях суду мова йде про загальну послідовність дій, які повинен вчинити суд при вирішенні вимоги щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди, зокрема з`ясувати: наявність такої шкоди, протиправність діяння щодо її заподіяння, наявність причинно-наслідкового зв`язку між заподіяною шкодою і протиправним діянням та вини в її заподіянні.
При цьому посилання позивача на висновки Верховного Суду колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки рішення ухвалені за інших фактичних обставин, ніж розглядалися у цій справі, зокрема: 
- справа № 560/798/16-а стосується тривалого (понад року, виходячи з того, що питання мало бути розглянуто продовж двох тижнів) неприйняття суб`єктом владних повноважень рішення,
- справа № 750/1591/18-ц стосується тривалого невиконання судового рішення – більше 7 років;
- справа №2а-2663/11/0170/5 стосується тривалого (майже 2 роки) неприйняття рішення про виплату одноразової грошової допомоги, передбаченої статтею 21 Закону України «Про розвідувальні органи України»;
- справа №823/782/16 стосується надання відповіді на підставі Закону України «Про звернення громадян».
- справа № 210/5258/16-ц стосується, зокрема, відшкодуванням позивачеві моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я від нещасного випадку на виробництві, визначеної Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» у редакції, що була чинною на момент встановлення позивачеві стійкої втрати працездатності. 
Інші посилання позивача на практику Європейського Суду з прав людини не впливають на наслідки апеляційного перегляду цієї справи, оскільки позивачем не доведено, що невиконання судового рішення мало безпідставно тривалий строк - хоча б понад рік.
З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, колегія суддів вважає, що підстави для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди відсутні.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду, в частині відмови у задоволенні позовних вимог, не спростовують.
Керуючись ч.4 ст.229, ч.4 ст.241, ст.ст.243, 250, 268, 272, 287, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1  - залишити без задоволення.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 15.07.2020  по справі № 440/3441/20  в частині відмови у задоволенні позовних вимог - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 	(підпис)	Т.С. Перцова	
Судді	(підпис)  (підпис) 	В.Б. Русанова    С.П. Жигилій