ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
15 липня 2020 року           справа № 200/3532/20-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ, вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючого судді: Гайдара А.В., суддів: Гаврищук Т.Г., Казначеєва Е.Г., секретар судового засідання - Харечко О.П., за участю представника позивача Пудак О.І., представника відповідача Сенникова А.А., розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 02 червня 2020 року (повний текст складено 02 червня 2020 року в м. Слов`янськ Донецької області) у справі № 200/3532/20-а (суддя в 1 інстанції - Зінченко О.В.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Донецькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення рішення № 0282991-4610-0582 від 16 липня 2019 року,-

                                                      В С Т А Н О В И В: 

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до Донецького окружного адміністративного  суду з позовом до Головного управління ДПС у Донецькій області (далі - відповідач) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення рішення № 0282991-4610-0582 від 16 липня 2019 року.
В обґрунтування позову зазначено, що позивач є власником комплексу, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 2508 кв.м. на підставі договору розподілу нерухомого майна між співвласниками спільної часткової власності № 669 від 20 лютого 2008 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 19 вересня 2013 року індексний номер 9636771. Вказаний комплекс є будівлею промисловості, що підтверджується висновком, наведеним у звіті про оцінку. 16 липня 2019 року Головним управлінням ДФС у Донецькій області складено податкове повідомлення-рішення № 0282991-4610-0582 про визначення суми податкового зобов`язання за платежем: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2018 рік у сумі 46686,42 грн. Вказане повідомлення-рішення позивач вважає незаконним та необґрунтованим, оскільки відповідно до підпункту 266.2.2. пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.
З наведених підстав позивач просила скасувати податкове повідомлення-рішення № 0282991-4610-0582 від 16 липня 2019 року на суму 46 686,42 грн.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 02 червня 2020 року у справі № 200/3532/20-а у задоволенні адміністративного позову було відмовлено.
Не погодившись з таким рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій зазначено, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим, винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим підлягає скасуванню, та просила скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
На обґрунтування апеляційної скарги наведено практично ті самі доводи, які були викладені в позовній заяві та протягом розгляду справи в суді першої інстанції.
В судовому засіданні представник позивача підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити, проти чого заперечував представник відповідача.
Відповідно до вимог частини 1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін у справі, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, встановила наступне.
Позивач є власником комплексу, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 2508 кв.м. на підставі договору розподілу нерухомого майна між співвласниками спільної часткової власності № 669 від 20 лютого 2008 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 19 вересня 2013 року індексний номер 9636771 (арк.справи 11).
Рішенням Маріупольської міської ради від 23 грудня 2016 року № 7/14-1054 на 2017 рік, дію якого продовжено на 2018 рік, встановлено ставки податку для об`єктів нежитлової нерухомості у розмірі 0,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року за 1 квадратний метр бази оподаткування. Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2018 рік» мінімальна заробітна плата складала 3723,00 грн., тобто у гривневому еквіваленті ставка податку складала (0,5% х 3723 грн. = 18,615 грн.).
16 липня 2019 року Головним управлінням ДФС у Донецькій області складено податкове повідомлення-рішення № 0282991-4610-0582 про визначення суми податкового зобов`язання за платежем: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2018 рік у сумі 46 686,42 грн. (арк.справи 8). Зазначене податкове повідомлення-рішення отримане позивачем 24 березня 2020 року.
Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Законом України від 28.12.2014 № 71-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи», який набрав чинності з 01.01.2015 року (далі - Закон № 71-VIII) запроваджено новий місцевий податок, зокрема податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
Відповідно до підпункту 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України (далі - ПК України) об`єктом оподаткування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є житлова та нежитлова нерухомість, в тому числі її частка.
Платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості (підпункт 266.1.1 пункт 266.1 статті 261 ПК України). Відповідно до положень підпунктів 266.3.1 та 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 ПК України базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.
База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.
За змістом підпункту 266.4.2 пункту 266.4 статті 266 ПК України сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, встановлюють пільги з податку, що сплачується на відповідній території, з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб, громадських об`єднань, благодійних організацій, релігійних організацій України, статути (положення) яких зареєстровані у встановленому законом порядку, та використовуються для забезпечення діяльності, передбаченої такими статутами (положеннями). Пільги з податку, що сплачується на відповідній території з об`єктів житлової нерухомості, для фізичних осіб визначаються виходячи з їх майнового стану та рівня доходів.
Базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року (підпункт 266.6.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України).
Підпункт 266.2.2 «є» пункту 266.1 статті 266 ПК України встановлює, що не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.
Спірним питанням у межах цих правовідносин є встановлення чи є нерухоме майно, що належить позивачу, об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
Системне тлумачення підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України дає підстави для висновку про те, що законодавець у кожному буквеному пункті (від «а» до «л») передбачив конкретні умови, за наявності яких нерухомість не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Кожен з цих випадків не підлягає розширювальному тлумаченню. Прикладом цього є, зокрема те, що така умова як зв`язок об`єкту нерухомості з фактом її використання у своїй діяльності передбачений пунктами «е» та «і», на відміну від пункту «є». Більш того, кожен з визначених підпунктом 266.2.2 буквених пунктів має прив`язку або до статусу суб`єкта, який володіє такою нерухомістю (діти-сироти, діти, позбавлені батьківського піклування («д»), суб`єкти господарювання малого та середнього бізнесу («е»), сільськогосподарський товаровиробник («ж»), громадські організації інвалідів та їх підприємства («з»), релігійні організації («и»)), та/або до виду нерухомості, його стану, місця розташування (непридатна до проживання («ґ»), будівлі дошкільних та загальноосвітніх навчальних закладів («і»), будівлі промисловості («є») тощо).
Буквальний аналіз пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України дає підстави для висновку про те, що нерухомість має бути класифікована як «будівлі промисловості промислових підприємств». При цьому законодавець використав прислівник «зокрема», який уживається для підкреслення, виділення чого-небудь з-поміж однотипного, та який відноситься в даному випадку до виду будівель промисловості (виробничі корпуси, цехи, складські приміщення), а не до суб`єкта власності.
Згідно підпункту 266.6.1 пункту 266.6 статті 266 ПК України базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.
У підпункті 266.7.1 пункту 266.7 статті 266 ПК України передбачено, що обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об`єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку.
Відповідно до підпункту 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 ПК України податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).
Податкове зобов`язання за звітний рік з податку сплачується фізичними особами - протягом 60 днів з дня вручення податкового повідомлення-рішення (пп. 266.10.1 п. 266.10 ст. 266 ПК України).
Фізичній особі ОСОБА_1 нарахований податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2018 рік за нежитлове приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 2508 кв.м.
Отже, контролюючим органом обчислено суму податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2018 рік, виходячи з площі об`єкту нежитлової нерухомості та з урахуванням ставок податку та за наявності підстав для такого нарахування позивачу, як власнику нежитлової нерухомості, що є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки (арк.справи 65).
Колегія суддів вважає неприйнятними доводи апеляційної скарги щодо розповсюдження на нього пільги встановленої пунктом «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України.
Позивач стверджує, що оскільки буквальний аналіз наведеної норми свідчить про те, що нерухомість має бути класифікована як будівлі промисловості промислових підприємств, а законодавець використав прислівник зокрема, який уживається для підкреслення, виділення чого-небудь з-поміж однотипного, тому такий прислівник відноситься в даному випадку до виду будівель промисловості (виробничі корпуси, цехи, складські приміщення), а не до суб`єкта власності.
З цього приводу колегія суддів зазначає, що за положеннями підпункту 14.1.129-1 пункту 14.1 статті 14 ПК України об`єкти нежитлової нерухомості - будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють серед іншого будівлі промислові та склади (підпункт ґ).
Відповідно до пункту 5.3 статті 5 ПК України інші терміни, що застосовуються у цьому Кодексі і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами.
Відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17.08.2000 року № 507, будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу «Будівлі нежитлові» група 125 «Будівлі промислові та склади» клас 1251 «Будівлі промисловості».
До будівель промисловості відносяться об`єкти нерухомості, які відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 належать до класу 1251 «Будівлі промисловості», який в свою чергу включає підкласи: 1251.1 - «Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості», 1251.2 - «Будівлі підприємств чорної металургії», 1251.3 - «Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості», 1251.4 - «Будівлі підприємств легкої промисловості», 1251.5 - «Будівлі підприємств харчової промисловості», 1251.6 - «Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості», 1251.7 - «Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості», 1251.8 - «Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості», 1251.9 - «Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне».
Необхідно зауважити, що в законодавстві України не існує правової норми, яка б чітко визначала поняття промислове підприємство.
Відповідно до Національного класифікатора України ДК 009:2010, затвердженого наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 29 листопада 2010 року № 530 (далі - ДК 009:2010), економічна діяльність - процес виробництва продукції (товарів і послуг), який здійснюють з використанням певних ресурсів: сировини, матеріалів, устаткування, робочої сили, технологічних процесів тощо. Економічну діяльність характеризують витрати на виробництво, процес виробництва та випуск продукції.
Класифікація видів економічної діяльності (КВЕД) є складовою ДК 009:2010, згідно з яким процес промислового виробництва - це процес перероблення (механічного, хімічного, ручного тощо), який використовують для виготовлення нової продукції (споживчих товарів, напівфабрикатів чи засобів виробництва), оброблення товарів, які були у використанні, надання промислових послуг і який класифікують у секціях B «Добувна промисловість та розроблення кар`єрів», C «Переробна промисловість», D «Постачання електроенергії, газу, пари та кондиційованого повітря», E «Водопостачання; каналізація, поводження з відходами» та F «Будівництво».
Промисловість в розумінні економічної теорії - це провідна галузь господарства, яка об`єднує підприємства, що виробляють електроенергію, знаряддя праці, предмети побуту, забезпечує потреби в паливі, сировині, матеріалах та різноманітних товарах.
Положеннями статті 62 Господарського кодексу України визначено, що підприємство - це самостійний суб`єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб`єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами.
Підприємство є юридичною особою, має відокремлене майно, самостійний баланс, рахунки в установах банків та може мати печатки.
Отже, застосування пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України можливе у разі дотримання двох обов`язкових умов: наявність будівель промисловості та їх перебування у власності промислових підприємств.
Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 15.05.2018 року у справі № 806/2676/17 та у справі № 806/2461/17, від 11.12.2018 у справі № 819/314/18.
Колегія суддів зазначає, що в межах спірних відносин позивач лише вказує на ту обставину, що він володіє будівлею промисловості, що підтверджується звітом про оцінку. Водночас, у звіті про оцінку комплексу належного позивачеві, вказується лише на те, що оцінювач прийшов до висновку, що найкраще та найбільш ефективне використання об`єкта оцінки є його поточне використання в якості виробничо-складського комплексу з адміністративними приміщеннями (арк.справи 13). При цьому, оцінка проводилась у 2011 році, а податок позивачеві контролюючим органом визначений за 2018 рік.
Разом із цим, колегією суддів не беруться до уваги надані представником позивача докази, а саме договір оренди № 1-12 від 01 грудня 2012 року, згідно якого позивач передає в оренду належне їй приміщення терміном на 10 років ТОВ «Богданавторемсервіс», зважаючи на наступне.
За приписами частини 2 статті 793 Цивільного кодексу України, як у редакції чинній на момент укладення означеного вище договору, так і на даний час, передбачається, що договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню.
Згідно статті 794 Цивільного кодексу України у редакції чинній станом на 01 грудня 2012 року також визначалось, що договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), укладений на строк не менше ніж на три роки, підлягає державній реєстрації.
Відповідно до частини 2 статті 220 Цивільного кодексу України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
Отже, приймаючи до уваги, що договір оренди нерухомого майна укладений на термін 10 років без нотаріального посвідчення, то він є нікчемним в силу вимог закону, а тому не може прийматися судом до уваги.
Таким чином, під час розгляду даної адміністративної справи для застосування пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України до спірних правовідносин колегією суддів не встановлені обов`язкові умови: наявність будівель промисловості та їх перебування у власності промислових підприємств.
Посилання позивача в доводах апеляційної скарги на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 15.02.2020 року у справі № 820/3556/17, колегія суддів вважає неприйнятною, оскільки в межах правовідносин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачем не доведено використання будівлі за її функціональним призначенням. Даний висновок не суперечить правовій позиції Верховного Суду, яка викладена у вищезазначеній постанові.  
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні адміністративного позову.
Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Зважаючи на наведене, судова колегія дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з викладеним доводи апеляційної скарги не приймаються до уваги, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись статтями 23, 33, 292, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-                                                  

                                                          ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 02 червня 2020 року у справі № 200/3532/20-а - залишити без задоволення.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 02 червня 2020 року у справі № 200/3532/20-а - залишити без змін.     
Повне судове рішення складено 15 липня 2020 року. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 та п. 3 Розділу VI «Прикінцеві положення» Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя                                                                                       А.В. Гайдар

Судді                                                                                                             Т.Г. Гаврищук

                                                                                                                             Е.Г. Казначеєв