Постанова 
іменем України 
14 липня 2020 року
м. Київ
справа № 734/1565/18
провадження № 51- 581км20
 
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі: 
головуючого                                               ОСОБА_1 ,
суддів                                                             ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання               ОСОБА_4 ,              
прокурора                                                    ОСОБА_5 ,
захисника                                                    ОСОБА_6 ,
представника потерпілого
ОСОБА_7 –                               адвоката ОСОБА_8 ,
потерпілої                                                    ОСОБА_9 ,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги захисника ОСОБА_6 , потерпілого ОСОБА_10 та представника потерпілого ОСОБА_7 – адвоката ОСОБА_8 на вирок Козелецького районного суду Чернігівської області від 3 жовтня 2019 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 13 січня 2020  року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12017270000000467, за обвинуваченням
ОСОБА_11 ,   ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Запоріжжя, мешканця    АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286 Кримінального кодексу України 
(далі – КК).
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Козелецького районного суду Чернігівської області від 3 жовтня 2019 року ОСОБА_11 засуджено за ч. 3 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк шість років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки.
Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 13 січня 2020 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_11 змінено в частині призначеного покарання та призначено ОСОБА_11 покарання за ч. 3 ст. 286 КК у виді позбавлення волі на строк п`ять років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки.В іншій частині зазначений вирок суду залишено без змін.
Згідно з вироком ОСОБА_11 визнано винуватим у тому, що він 31 липня 2017  року о 9 годині 45 хвилин, керуючи автомобілем марки «ЗАЗ–ТF698К», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись автодорогою Київ – Чернігів – Нові Яриловичі з м.  Чернігова у напрямку м. Києва, в порушення вимог п.п. 2.3 «б», 10.1, 12.1 Правил дорожнього руху України проявив неуважність, неправильно оцінив дорожню обстановку, не обрав безпечної швидкості руху, змінив напрямок свого руху, в результаті чого не впорався з керуванням, що призвело до заносу та виїзду на смугу зустрічного руху, де на 69 км + 100 м здійснив зіткнення з автомобілем «ГАЗ-33021», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_12 .
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пасажири автомобіля «3A3–TF698K» ОСОБА_13 та ОСОБА_14 отримали тілесні ушкодження, від яких померли на місці пригоди, а ОСОБА_10 та водій автомобіля «ГАЗ-33021» ОСОБА_12 отримали тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я на строк більше ніж 21 добу.
 
Вимоги касаційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали 
У касаційних скаргах:
захисник ОСОБА_6 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі ОСОБА_11 ,просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. При цьому зазначає, що судом апеляційної інстанції не наведено жодних переконливих мотивів про неможливість виправлення ОСОБА_11 без реального відбування покарання, а також в матеріалах справи відсутні жодні докази, які б могли підтвердити такі мотиви. Крім того вказує, що судами не було в повній мірі враховано докази, які характеризують особу засудженого, а також інші обставини, які впливають на призначення покарання. Зазначає, що судом апеляційної інстанції належним чином не було повідомлено потерпілого ОСОБА_10 про дату, час і місце судового засідання, що призвело до неповного та неналежного судового розгляду, оскільки при призначенні ОСОБА_11 покарання фактично не було враховано думку цього потерпілого. Крім того, вказує, що апеляційний розгляд відбувся за відсутності одного із захисників засудженого ОСОБА_11 , а саме – адвоката ОСОБА_15 , чим було допущено порушення права засудженого на захист, оскільки останній мав в установленому законом порядку відмовитися від нього. Також стверджує, що апеляційним судом клопотання сторони захисту про зміну запобіжного заходу ОСОБА_11 розглянуто з грубим порушенням вимог кримінального процесуального закону. Вважає, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК), оскільки в ній не зазначено підстав, на яких апеляційну скаргу захисника визнано необґрунтованою;
потерпілий ОСОБА_10 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі ОСОБА_11 ,просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. При цьому зазначає, що судом апеляційної інстанції належним чином його не було повідомлено про дату, час і місце судового засідання, що призвело до неповного та неналежного судового розгляду, оскільки при призначенні обвинуваченому покарання не було фактично враховано його думку щодо застосування до ОСОБА_11 положень ст. 75 КК. Також вказує, що судом апеляційної інстанції не наведено жодних переконливих мотивів про неможливість виправлення ОСОБА_11 без реального відбування покарання, а також в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б могли підтвердити такі мотиви. Крім того, судом апеляційної інстанції не спростовано належним чином, у тому числі доказами, твердження про наявність умов та підстав для застосування положень ст. 75 КК щодо засудженого ОСОБА_11 . Вважає, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419КПК, оскільки в ній не зазначено підстав, на яких його апеляційну скаргу визнано необґрунтованою, та не наведено обґрунтування прийнятого рішення в частині відсутності підстав для призначення засудженому ОСОБА_11 покарання із застосуванням ст. 75 КК;
представник потерпілого ОСОБА_7 – адвокат ОСОБА_8 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі ОСОБА_11 ,просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Вважає, що позиція потерпілого щодо визначення винному виду та розміру покарання, хоча і може враховуватися судом при призначенні покарання, однак не є визначальною та не обмежує суд у реалізації дискреційних повноважень, визначених законом про кримінальну відповідальність. Крім того, зазначає, що судом апеляційної інстанції не було спростовано доводи щодо намагання обвинуваченого частково виправдати себе, переклавши провину на загиблу ОСОБА_14 , що свідчить про відсутність щирого каяття у вчиненні злочину. Окрім того вказує, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що в матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які докази відшкодування шкоди чи намагання відшкодувати шкоду потерпілому ОСОБА_7 ; судами ця обставина не досліджувалась, а відповідні висновки, встановлені судами, не відповідають реальним обставинам справи. Крім того, зазначає, що апеляційний суд всупереч вимогам ст. 419 КПК не навів мотивів, чому при ухваленні рішення врахував позицію потерпілих, які отримали в ДТП середньої тяжкості тілесні ушкодження, але при цьому проігнорував позиції потерпілих, у яких загинула близька людина, обмежившись перерахуванням позитивних характеристик обвинуваченого та дійшовши висновку про можливість зміни вироку та пом`якшення ОСОБА_11 покарання до мінімального розміру, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК. Стверджує, що в мотивувальній частині ухвали апеляційного суду, де йде мова про позицію учасників судового провадження, взагалі відсутня згадка про потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_7 та їх представників.
На касаційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_7 – адвоката ОСОБА_8  подані заперечення захисником ОСОБА_6 та потерпілими ОСОБА_12 і ОСОБА_16 . 
 
Позиції інших учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_5 вважав касаційні скарги необґрунтованими та просив судові рішення залишити без зміни.
Захисник ОСОБА_6 просив задовольнити його касаційну скаргу і касаційну скаргу потерпілого ОСОБА_10 та заперечував щодо задоволення касаційної скарги представника потерпілого ОСОБА_7 – адвоката ОСОБА_8 .
Представник потерпілого ОСОБА_7 – адвокат ОСОБА_8 просив задовольнити його касаційну скаргу та заперечував щодо задоволення касаційних скарг захисника ОСОБА_6 та потерпілого ОСОБА_10 .
Потерпіла ОСОБА_9 підтримала і просила задовольнити касаційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_7 – адвоката ОСОБА_8 та заперечувала щодо задоволення касаційних скарг захисника ОСОБА_6 та потерпілого ОСОБА_10 .
 
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, доводи захисника ОСОБА_6 , представника потерпілого ОСОБА_7 – адвоката ОСОБА_8 , потерпілої ОСОБА_9 та прокурораОСОБА_5 , перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що касаційні скарги задоволенню не підлягають на таких підставах.
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин.
При цьому згідно зі ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412–414 цього Кодексу.
Висновки суду про доведеність винуватості  ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК, та кваліфікація його дій у касаційних скаргах захисником, потерпілим та представником потерпілого не оспорюються і не заперечуються. 
За змістом касаційної скарги представник потерпілого ОСОБА_7 – адвокат ОСОБА_8 порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, які стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. 
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покаранням та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. п. 20, 21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного. 
Призначаючи ОСОБА_11 покарання, суд першої інстанції врахував тяжкість злочину за його видом (категорією), який згідно зі ст. 12 КК є тяжким злочином, та зважив на індивідуальний ступінь тяжкості вчиненого діяння відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 65 КК, що визначається характером та ступенем суспільної небезпеки злочину, виходячи з конкретних обставин його вчинення. 
Апеляційний суд, розглядаючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_11 визнав правильним те, що при вирішенні питання про призначення ОСОБА_11 покарання суд першої інстанції врахував тяжкість вчиненого злочину, його наслідки, у тому числі смерть двох людей, особу винного, який позитивно характеризується за місцем проживання і роботи, його молодий вік, ставлення обвинуваченого до вчиненого кримінального правопорушення, визнання ним своєї провини й готовність нести відповідальність і розцінив це як щире каяття та добровільне відшкодування завданих потерпілим збитків – обставини, що пом`якшують покарання.
Крім того, суд апеляційної інстанції обґрунтовано вказав, що в частині призначеного обвинуваченому ОСОБА_11 основного покарання суд першої інстанції повною мірою не врахував вимоги ст. 65 КК. 
Так, колегія суддів апеляційного суду, враховуючи конкретні обставини справи, зокрема, вчинення злочину з необережності, виключно позитивну характеристику особи обвинуваченого, наголосила на тому, що ОСОБА_11 уперше притягується до кримінальної відповідальності, вказала на відсутність обставин, які обтяжують покарання, його молодий вік, дієве й щире каяття ОСОБА_11 , який вибачився перед потерпілими та повністю відшкодував завдану злочином шкоду, а також позицію більшості потерпілих, котрі вважали призначене йому покарання надто суворим, та дійшла обґрунтованого висновку про можливість зміни вироку суду першої інстанції та пом`якшення призначеного ОСОБА_11 покарання в межах санкції ч. 3 ст. 286 КК. Разом з тим, підстав для призначення обвинуваченому покарання із застосуванням ст. 75 КК, як того просили потерпілі ОСОБА_16 , ОСОБА_10 та ОСОБА_12 , судом апеляційної інстанції встановлено не було.
При цьому доводи представника потерпілого ОСОБА_7 – адвоката ОСОБА_8 про відсутність щирого каяття ОСОБА_11 є безпідставними.
Так, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, правильно визнав щире каяття обставиною, що пом`якшує покарання, врахувавши посткримінальну поведінку ОСОБА_11 , який повністю визнав свою вину, попросив вибачення перед потерпілими та добровільно відшкодував завдану їм шкоду.
Безпідставними є й посилання адвоката ОСОБА_8 про те, що в матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які докази відшкодування чи намагання відшкодувати шкоду потерпілому ОСОБА_7 засудженим ОСОБА_11 . 
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, потерпілий ОСОБА_7 цивільний позов не пред`являв, а в судовому засіданні 11 червня 2019 року заявив, що жодних претензій матеріального та морального характеру він до ОСОБА_11 не має.
Водночас матір`ю загиблої ОСОБА_14 – потерпілою ОСОБА_9 було пред`явлено цивільний позов, який судом за її ж заявою було залишено без розгляду, а згідно з наявною у матеріалах провадження розпискою потерпілої ОСОБА_11 відшкодовано їй матеріальну та моральну шкоду і до останнього у неї відсутні претензії.
На переконання суду касаційної інстанції, призначене апеляційним судом ОСОБА_11 покарання у виді п`яти років позбавлення волі, виходячи з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, є співмірним протиправному діянню, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення нимнових злочинів і не може вважатися явно несправедливим внаслідок м`якості чи недостатнім для досягнення мети покарання.
А тому доводи представника потерпілого ОСОБА_7 – адвоката ОСОБА_8 про невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості слід вважати такими, що не знайшли свого підтвердження.
Також колегія суддів вважає необґрунтованими й доводи захисника ОСОБА_6 та потерпілого ОСОБА_10  про неправильне застосування апеляційним судом закону України про кримінальну відповідальність унаслідок незастосування положень ст. 75 КК. 
Визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності – призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання певного виду і розміру, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи і всі ці дані у сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Суд апеляційної інстанції, ретельно перевіривши доводи апеляційних скарг захисника ОСОБА_17 і потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , ОСОБА_16 та виходячи з конкретних обставин кримінального провадження, дійшов обґрунтованого висновку про неможливість досягнення мети покарання без ізоляції ОСОБА_11 від суспільства та про відсутність підстав для застосування щодо нього положень ст. 75 КК.
Колегія суддів касаційного суду погоджується із таким висновком апеляційного суду, оскільки у цьому випадку судом правильно враховано насамперед тяжкість злочину, виходячи з конкретних обставин його вчинення, характеру й цінності суспільних відносин, на які вчинено посягання, та тих непоправних наслідків, які було спричинено цим діянням.
Безпідставними колегія суддів вважає й доводи захисника ОСОБА_6 та потерпілого ОСОБА_10 про істотне порушення вимог КПК унаслідок проведення апеляційного розгляду за відсутності потерпілого ОСОБА_10 .
Із матеріалів кримінального провадження вбачається, що потерпілий ОСОБА_10 був належним чином повідомлений про день і час розгляду справи в апеляційному суді, йому було надіслано копії апеляційних скарг, копію ухвали апеляційного суду від 14 листопада 2019 року про відкриття провадження і пам`ятку про права та обов`язки, але 25 листопада 2019 року від потерпілого ОСОБА_10 надійшло клопотання про розгляд апеляційної скарги без його участі.
Крім того, у суді апеляційної інстанції учасники судового провадження не просили визнати явку потерпілого ОСОБА_10 обов`язковою.
Водночас, щодо позиції потерпілого ОСОБА_10 , то вона була висловлена у його апеляційній скарзі, зокрема – з приводу застосування щодо ОСОБА_11 положень ст.  75 КК, а при призначенні покарання ОСОБА_11 думка цього потерпілого була врахована судом першої інстанції, де він особисто її висловлював.
Також є безпідставними й доводи захисника ОСОБА_6 про те, що апеляційний розгляд відбувся за відсутності одного із захисників засудженого ОСОБА_11 , а саме адвоката ОСОБА_15 , чим, на думку скаржника, було допущено порушення права засудженого на захист, оскільки останній мав в установленому законом порядку відмовитися від цього захисника. 
Як убачається із матеріалів кримінального провадження, в суді апеляційної інстанції правову допомогу ОСОБА_11 надавала захисник ОСОБА_17 , яка і подавала апеляційну скаргу в інтересах обвинуваченого, підтвердивши належним чином свої повноваження на участь у справі, а тому для вирішення питання про відмову ОСОБА_11 від адвоката ОСОБА_15 , який брав участь у суді першої інстанції, під час апеляційного розгляду не було підстав.
Не знайшли свого підтвердження і доводи захисника ОСОБА_6 щодо порушення апеляційним судом вимог кримінального процесуального закону під час розгляду клопотання адвоката ОСОБА_17 про зміну запобіжного заходу ОСОБА_11 .
Із матеріалів кримінального провадження та звукозапису судового засідання вбачається, що судом апеляційної інстанції в порядку ст. 331 КПК було розглянуто клопотання адвоката ОСОБА_17 про зміну запобіжного заходу ОСОБА_11 та винесено вмотивовану ухвалу.
Не змінюють висновку про відсутність істотних порушень вимог кримінального процесуального закону і доводи представника потерпілого ОСОБА_7 – адвоката ОСОБА_8 про те, що в ухвалі апеляційного суду, де йде мова про позицію учасників судового провадження, взагалі відсутня згадка про потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_7 та їх представників.
Із матеріалів кримінального провадження та звукозапису судового засідання вбачається, що в суді апеляційної інстанції потерпілі ОСОБА_9 , ОСОБА_7 та їх представники – адвокати ОСОБА_18 і ОСОБА_8 висловлювали свою думку щодо поданих апеляцій та виступали в судових дебатах. Крім того, у вступній частині ухвали апеляційного суду зазначено, що апеляційний розгляд відбувся за участю потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_7 та їх представників – адвокатів ОСОБА_18 і ОСОБА_8 .
З огляду на це, незазначення в мотивувальній частині ухвали апеляційного суду узагальненого викладу позицій вищевказаних потерпілих та їх представників, на думку колегії суддів, не свідчить про обмеження їх прав на висловлення своєї думки під час вирішення питання про призначення покарання обвинуваченому і не впливає на законність та обґрунтованість судового рішення у цій частині. 
Суд апеляційної інстанції у відповідності до вимог ст. ст. 404, 405 КПК перевірив всі доводи захисника ОСОБА_17 , потерпілих ОСОБА_19 , ОСОБА_16 , ОСОБА_12 та представника потерпілої ОСОБА_9 – адвоката ОСОБА_18 , що містились у їх апеляційних скаргах, надавши на них вичерпні відповіді,а також зазначив мотиви, з яких виходив при постановленні ухвали, і положення закону, якими керувався. 
Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. ст. 370, 419 КПК.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовною підставою для зміни чи скасування судових рішень щодо ОСОБА_11 , не встановлено.
А тому колегія суддів вважає за необхідне касаційні скарги захисника ОСОБА_6 , потерпілого ОСОБА_10 та представника потерпілого ОСОБА_7 – адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.
На підставі наведеного та керуючисьстаттями 433, 434, 436, 441,442 КПК, Суд
 
у х в а л и в:
Вирок Козелецького районного суду Чернігівської області від 3 жовтня 2019 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 13 січня 2020 року щодо ОСОБА_11 залишити без зміни, а касаційні скарги захисника ОСОБА_6 , потерпілого ОСОБА_10 та представника потерпілого ОСОБА_7 – адвоката ОСОБА_8 – без задоволення. 
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
 
С у д д і:

 
 
ОСОБА_1                                              ОСОБА_2                                                ОСОБА_3