ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
«23» червня 2020 року 
м. Харків
справа № 610/437/13-ц
провадження 22ц/818/3549/20
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого -          Бурлака І.В., (суддя-доповідач),
суддів -          Хорошевського О.М., Яцини В.Б.,
за участю секретаря - Колосовської А.Р., 
учасники справи: 
заявник - ОСОБА_1 ,
заінтересовані особи - Балаклійський районний відділ державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), Вознесенівський відділ державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро)
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Балаклійського районного суду Харківської області від 27 квітня 2020 року в складі судді Купіна В.В.
  в с т а н о в и в:
У квітні 2020 року ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Балаклійський районний відділ державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), Вознесенівський відділ державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) звернувся до суду зі скаргою на неправомірні дії державного виконавця щодо винесення постанови про накладення штрафу.

Скарга мотивована тим, що рішенням Балаклійського районного суду Харківської області від 18 березня 2013 року по справі № 610/437/13-ц з нього на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання неповнолітнього сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі ј частини з усіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подачі позовної заяви, тобто з 07 лютого 2013 року до повноліття дитини.

07 травня 2013 року відкрито виконавче провадження ВП № 37832516.

Зазначив, що аліменти ним не сплачувались, тому утворилась заборгованість станом на 31 травня 2019 року в розмірі 120 118,07 грн.

20 червня 2019 року державним виконавцем за виконавчим провадженням № 37832516 винесено постанову про накладення штрафу в розмірі 60 059,03 грн - 50% від суми заборгованості.

Зазначив, що на момент винесення постанови про накладення штрафу він працював за межами України, тому отримати її поштою не міг. За адресою його реєстрації він не проживає близько шести років. На сьогоднішній день ним сплачені аліменти в повному обсязі.

Вказав, що постанова про накладення штрафу мотивована тим, що оскільки наявна заборгованість по сплаті аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, тому необхідно накласти на боржника штраф у розмірі 50% від суми заборгованості зі сплати аліментів.

Вважав, що заборгованість, на яку державний виконавець накладав штраф, утворилась ще до моменту набрання чинності частиною 14 статті 17 Закону України «Про виконавче провадження», а тому законних підстав для стягнення з нього штрафу в такому розмірі немає.

Просив визнати протиправною та скасувати постанову Балаклійського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області (Балаклійського районного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) про накладення штрафу від 20 червня 2019 року ВП № 37832516.

Ухвалою Балаклійського районного суду Харківської області від 27 квітня 2020 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 - відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу скасувати та задовольнити вимоги скарги.

Вважав, що суд не надав належної оцінки доказам у справі і як доводи апеляційної скарги виклав вимоги та доводи скарги. При цьому зазначив, що він тривалий час працював за межами України та у березні 2020 року також планував працювати за межами України, тому 21 лютого 2020 року ним була сплачена сума в розмірі 50 000,00 грн з урахуванням сплати аліментів наперед з метою уникнення в майбутньому заборгованості зі сплати аліментів; що заборгованість, на яку державний виконавець наклав штраф у розмірі 50%, утворилась з 2013 року - до моменту введення в дію з 28 серпня 2018 року частини 14 статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» та в даному випадку застосування даної статті суперечить вимогам статті 58 Конституції України; що ніяким чином він не міг передбачити настання такої відповідальності у зв`язку із несвоєчасністю сплати аліментів.

15 червня 2020 року до суду апеляційної інстанції від Балаклійського районного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому виконавча служба погоджується з висновком суду, а апеляційну скаргу вважає необгрунтованою. При цьому зазначає, що дії державного виконавця щодо нарахування штрафу вчинено ним відповідно до вимог чинного законодавства України та в межах його повноважень. 

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити частково, ухвалу суду - скасувати.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що справа щодо накладення державним виконавцем штрафу підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Проте, з таким висновком суду погодитися не можна, виходячи з наступного. 

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що постановою державного виконавця Балаклійського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 20 червня 2019 року ВП № 37832516 за невиконання вимог виконавчого документу, накладено штраф у розмірі 50% від суми заборгованості зі сплати аліментів боржника в розмірі 60 059,03 грн (а.с.8).

Постановою державного виконавця Балаклійського районного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 10 березня 2020 року ВП № 37832516, передано виконавчий лист № 610/437/13ц, виданий 29 квітня 2013 року Балаклійським районним судом Харківської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліментів, до Вознесенівського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) (а.с.9).

Ухвалою судді Харківського окружного адміністративного суду від 07 квітня 2020 року по справі № 520/4419/2020 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Балаклійського районного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), третя особа: Вознесенівський відділ державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про визнання протиправною та скасування постанови державного виконавця про накладення штрафу відмовлено у відкритті провадження у справі, роз`яснено позивачу, що розгляд даної справи віднесено до юрисдикції місцевого загального суду за правилами ЦПК України, тобто до Балаклійського районного суду Харківської області (а.с.14-15).

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункту 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, установлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція).

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій, визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
У справі, що переглядається, постановою державного виконавця від 20 червня 2019 року на боржника накладений штраф за невиконання вимог виконавчого документу.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Отже, вислів «судом, встановленим законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну  структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних  категорій судів.

Частиною другою статті 74 Закону передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі, постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

З урахуванням наведеного юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі, судом якої юрисдикції, вони видані. До юрисдикції адміністративних судів належать також справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 443/1965/18 (провадження № 14-623цс19) та в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 квітня 2020 року у справі № 756/8749/15-ц (провадження № 61-47041св18), від якої до теперішнього часу Верховний Суд не відступив.

Отже, справи з приводу оскарження постанови державного виконавця про накладення штрафу не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, а повинні розглядатися в порядку адміністративного судочинства.
Відповідно до частини 1 статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Таким чином, оскільки справа щодо визнання протиправною та скасування постанови державного виконавця про накладення штрафу підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, ухвалене у справі судове рішення підлягає скасуванню, а провадження у справі - закриттю.
Керуючись ст. ст. 367, 368, п.4 ч.1 ст.374, ч.1 ст.377, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково. 
Ухвалу Балаклійського районного суду Харківської області від 27 квітня 2020 року - скасувати.
Провадження у справі за скаргою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Балаклійський районний відділ державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), Вознесенівський відділ державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) на неправомірні дії державного виконавця щодо винесення постанови про накладення штрафу - закрити.

Роз`яснити позивачу, що розгляд даної справи віднесено до юрисдикції Харківського окружного адміністративного суду за правилами КАС України.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий                                                            І.В. Бурлака

Судді                                                                 О.М. Хорошевський

                                                                       В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 30 червня 2020 року.