РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 вересня 2020 року
м. Рівне

Справа № 2-10765/10
Провадження № 22-ц/4815/953/20

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
головуючого Ковальчук Н. М.        
суддів: Боймиструка С. В., Гордійчук С. О.,
секретар судового засідання - Пиляй І. С.

учасники справи:
апелянт, боржник - ОСОБА_1 ,
заявник - державний виконавець Рівненського міського відділу Державної виконавчої 
служби Головного територіально управління юстиції у Рівненській області
Клімкович Яна Йосипівна

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 20 січня 2020 року у складі судді Кучиної Н. Г. постановлену в м. Рівне, відомості про дату складання повного тексту ухвали відсутні,

в с т а н о в и в :

Державний виконавець Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області Клімкович Я. Й. звернулася до суду з поданням про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документу до виконання ним своїх зобов`язань.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 20 січня 2020 року скаргу задоволено. Тимчасово обмежено у праві виїзду за кордон без вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 до виконання зобов`язань, покладених на нього судовим наказом № 2-10765/2010 виданим 06.04.2011 про стягнення із ОСОБА_1 солідарно на користь ПАТ «Західкомбанк» 2852295 грн. 10 коп. боргу за кредитним договором, 1700 грн. судового збору та 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Вважаючи ухвалу суду незаконною, постановленою з порушенням норм матеріального та процесуального права, ОСОБА_1 оскаржив її в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі вказує, що місцевим судом розглянуто справу без його належного повідомлення та участі, чим позбавлено права на здійснення свого процесуального захисту в судовому засіданні. Додає, що суд фактично обмежився лише думкою та доводами державного виконавця про наявність у нього статусу боржника у виконавчому провадженні та непогашенням боргу у добровільному порядку. Доводить, що сам факт невиконання ним як боржником зобов`язань за виконавчим листом не може свідчити про ухилення від виконання покладених на нього зобов`язань перед стягувачами. Заперечує покликання місцевого суд на те, що значна сума заборгованості, невиконання рішення суду, ігнорування вимог державного виконавця є доказами ухилення від виконання зобов`язання, та стверджує що значна заборгованість не є підставою до обмеження у праві виїзду громадянина України за межі держави. Пояснює, що станом на теперішній час він не отримує жодних доходів (що було встановлено судом), а тому коштів, необхідних для виконання судового рішення про стягнення боргу, в нього немає. Зазначає, що висновки суду про ігнорування ним вимог державного виконавця н відповідають дійсності, адже жодних викликів про необхідність явки до відділу ДВС він не отримував. Що ж до необхідності подачі державному виконавцю декларації про майновий стан і доходи пояснює, що ніяким майном не володіє та доходів не отримує, а тому відомості в такій декларації відсутні. Вказує, що державним виконавцем не було доведено, а судом не було встановлено, що він має намір перетинати державний кордон України з метою зміни місця проживання. Разом з тим, таке обмеження позбавляє його можливості працевлаштуватися за кордоном з тим, щоб мати дохід, який би дозволив йому виконувати свої боргові зобов`язання перед стягувачем у виконавчому провадженні. З наведених міркувань просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні подання державного виконавця.

В поданому на апеляційну скаргу відзиві Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Рівненській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) вважає ухвалу суду законною та обґрунтованою, просить залишити її без зміни, а апеляційну скаргу відхилити як безпідставну.

Дослідивши матеріали та обставини справи  на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення. 

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 

Судом встановлено, що на виконанні у Рівненському міському відділі державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Львів) знаходиться виконавче провадження 53965543 з виконання судового наказу № 2-10765/2010, виданого 06.04.2011 про стягнення із ОСОБА_1 солідарно на користь ПАТ «Західкомбанк» 2852295 грн. 10 коп. боргу за кредитним договором, 1700 грн. судового збору та 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Боржником є ОСОБА_1 , дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Постановою державного виконавця від 18.05.2017 року боржника зобов`язано подати декларацію про доходи та майно та попереджено його про відповідальність неподання такої декларації або внесення до неї свідомо неправдивих відомостей. 

Станом на час звернення державного виконавця до суду з звернулася до суду з поданням про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документу до виконання ним своїх зобов`язань, останнім зобов`язання з виконання судового рішення про стягнення боргу не виконані. Крім того, матеріали виконавчого провадження свідчать, що неодноразові виклики про явку боржника для надання пояснень щодо причин невиконання рішення суду ОСОБА_1 залишені без уваги.

Відповідно до ст. 124 Конституції України, статті 14 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання фізичними особами на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом і це дає законні підстави і право прийняти до боржника додаткові заходи примусового виконання рішення суду.

Примусове виконання рішень державною виконавчою службою здійснюється на підставі виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження». Відповідно до цього Закону державною виконавчою службою підлягають виконанню виконавчі документи, в тому числі і виконавчі листи, видані на підставі рішень суду, що набрали законної сили.    

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний вжити заходів примусового виконання рішень, встановлених вищезазначеним законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії.

Згідно з вимогами ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» ухилення громадянина від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи) або якщо щодо нього діють неврегульовані аліментні, договірні чи інші невиконані зобов`язання, є підставою для тимчасової відмови громадянину у виїзді за межі України.

Відповідно до ст.441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення. Ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена за поданням державного або приватного виконавця, яким відкрито відповідне виконавче провадження.

Доводи апеляційної скарги про відсутність з боку боржника факту ухилення від виконання своїх зобов`язань спростовуються матеріалами справи.

Так, за положеннями ст.. 441 ЦПК України передбачається, що така ознака, як ухилення боржника від виконання рішення є обов`язковою для вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України. 

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України «ухилення від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи)», вжите у п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну» та у п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», означає з об`єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов`язків. У зв`язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.
Під ухиленням боржника від виконання зобов`язань, покладених рішенням суду, слід розуміти будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини. 
Поряд з цим, про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов`язків у виконавчому провадженні може свідчити невиконання ним своїх обов`язків, передбачених ст. 12 ч.6 Закону України «Про виконавче провадження», зокрема, утримання від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; не надання у строк, встановлений державним виконавцем, достовірних відомостей про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах; своєчасна явка за викликом державного виконавця; письмове повідомлення державному виконавцю про майно, що перебуває в заставі або в інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржникові від інших осіб. 
Саме невиконання боржником самостійно зобов`язань протягом строку, вказаного в постанові про відкриття виконавчого провадження, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду обов`язків.

Як вбачається з матеріалів справи, постанова про відкриття виконавчого провадження про примусове стягнення боргу з ОСОБА_1 винесена 18 травня 2017 року, а судовий наказ, за яким проводиться стягнення боргу на користь АТ «Західінкомбанк» мав місце ще 06 квітня 2011 року. При цьому, подання державного виконавця про обмеження боржника у праві виїзду датоване 16 січня 2020 року (а.с. 128). 

Таким чином, боржником не вжито жодних дій з виконання боргових зобов`язань перед Банком за період більш, як 9 років з дня винесення судового наказу про стягнення коштів, та понад двох з половиною років з дня відкриття виконавчого провадження про примусове виконання судового наказу.

Зважаючи на те, що судовий наказ про стягнення боргу до теперішнього часу не виконаний і доказів протилежного не здобуто ні судом, ні надано їх апелянтом, боржник ухиляється від виконання судового наказу, ігнорує виклики та постанови державного виконавця, не вживає заходів щодо виконання своїх зобов`язань, апеляційний суд приходить до переконання про обґрунтованість вжитих до нього заходів у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документу до виконання ним своїх зобов`язань.

Відхиляючи апеляційну скаргу, колегія суддів враховує відсутність іншої можливості примусового виконання судового рішення державним виконавцем, а також ту обставину, що обмеження права у виїзді за межі держави не є постійним, а лише тимчасовим заходом.

У зв`язку з наведеним, апеляційний суд приходить до висновку про те, що державним виконавцем при зверненні з поданням про обмеження виїзду особи за межі України надано належні та беззаперечні докази ухилення боржника від обов`язку погашення боргу за рішенням суду.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. 

У рішенні по справі «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece) від 19 березня 1997 року, заява № 18357/91, п. 40 зазначається, що …право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін. Важко уявити ситуацію, щоб пункт 1 статті 6 докладно описував процедурні гарантії, які надаються сторонам цивільного судового процесу у провадженні, що є справедливим, відкритим і оперативним, і не передбачав би при цьому гарантій виконання судових рішень; тлумачення статті 6 як такої, що стосується виключно права на звернення до суду і проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуацій, несумісних із принципом верховенства права, що його Договірні Сторони зобов`язалися дотримуватися, коли вони ратифікували Конвенцію. Отже, виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатися як невід`ємна частина «судового процесу» для цілей статті 6.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції  були правильно, всебічно і повно встановлені  обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим судове рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 20 січня 2020 року залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складено 07 вересня 2020 року.

Головуючий                                                Ковальчук Н. М.
Судді:                                                        Боймиструк С. В.                        
                               Гордійчук С. О.