ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 липня 2020 року	Львів	Справа № 302/1143/16-а пров. № А/857/4191/20	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого-судді:                                                    Кухтея Р.В.
суддів:                                                                      Носа С.П., Шевчук С.М.
з участю секретаря судового засідання:            Ігнатищ Л.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2020 року (ухвалене головуючим-суддею Іванчулинцем Д.В., час ухвалення судового рішення 15 год 27 хв у м. Ужгороді) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Товариства з додатковою відповідальністю «Селена») про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,
в с т а н о в и в :
У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулася в суд із адміністративним позовом до Міжгірського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області (далі - Міжгірське ОУПФУ Закарпатської області), в якому просила визнати протиправною відмову у призначені їй пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до п. «а» ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788-XII від 05.11.1991 (далі – Закон №1788-XII) та зобов`язати відповідача призначити та виплатити їй пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №1 виробництв, робіт, професій, посад і показників на підземних роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, зайнятість в яких повний робочий день дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, відповідно до п. «а» ч.1 ст.13 цього Закону із зменшенням віку, передбаченого ст.12 цього ж Закону, на 1 рік 4 місяці за кожний повний рік такої роботи з моменту звернення за призначення пенсії 15.09.2016.
Позов мотивований тим, що з 1983 року по 2000 рік вона безперервно працювала на Міжгірському заводі «Селена» (на даний час ТзДВ «Селена»). Посада лудильника у період її роботи входила до Списку №1 (всіх трьох редакціях Списку) виробництв, робіт, професій посад і показників, зайнятість в яких дають право на пенсію за віком на пільгових умовах, стаж роботи на посаді лудильника гарячим способом за період з 07.02.1984 по 01.01.1990 складав близько 5 років 11 місяців. Тому вважає, що має право на пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 1 згідно п. «а» ст.13 Закону №1788-XII із зменшенням віку, передбаченого ст.12 цього Закону, на 1 рік 4 місяці за кожний повний рік такої роботи.
Постановою Міжгірського районного суду Закарпатської області від 08.02.2017 адміністративний позов було задоволено. Суд першої інстанції виходив з того, що фактичним місцем роботи позивача з 07.02.1984 по 01.01.1990 був цех №2 заводу «Селена» на посаді лудильника, яка дає право на призначення пенсії по віку на пільгових умовах за Списком № 1.
Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 06.06.2017 було задоволено апеляційну скаргу Міжгірського ОУПФУ Закарпатської області, постанову Міжгірського районного суду Закарпатської області від 08.02.2017 скасовано та прийнято нову, якою у задоволенні позову відмовлено. Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив з того, що згідно записів трудової книжки позивач працювала на посаді «облудчицы» та лудильника деталей і приборів гарячим способом, однак, правом пільгового пенсійного забезпечення за списком №1 користуються лише лудильники (оцинковувачі) електролітичним методом та лудильники гарячим способом у виробництві металообробки.
Проте, постановою Верховного Суду від 16.05.2019 вказані судові рішення були скасовані, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. 
Верховний Суд у постанові від 16.05.2019 вказав, що суд апеляційної інстанції, ухвалюючи оскаржуване судове рішення, допустив неповне з`ясування обставин справи, на які позивач посилалася як на підставу своїх вимог, зокрема, не встановлено та відповідно не надано оцінку змісту та характеру виконуваної позивачем роботи в цеху №2 заводу «Селена» за професією лудильника, що безпосередньо впливає на віднесення професії, за якою працювала позивач, до Списку №1. Таке ж порушення вимог щодо повноти дослідження обставин справи допущено і судом першої інстанції. Крім цього, судами взагалі не перевірено і не надано оцінку доводам позивача, що цілий ряд колишніх працівників заводу «Селена», які виконували ті ж роботи і працювали з нею на заводі в один і той же період, в судовому порядку підтвердили своє право на пільгову пенсію. Водночас, згідно даних Єдиного реєстру судових рішень у справах №302/330/15-а, №302/701/14-а, №302/519/14-а та №2-а-3672/11 судами ухвалено рішення на користь працівників цеху №2 Міжгірського заводу «Селена» про підтвердження права на пільгову пенсію. 
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 14.02.2020 позов було задоволено повністю.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (далі - ГУ ПФУ в Закарпатській області, відповідач) подало апеляційну скаргу, в якій через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою відмовити позивачу у задоволенні позову.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не витребовувалися матеріали пенсійної справи та не було надано оцінку всім документам, які подавались до органу пенсійного фонду та не з`ясовано чи достатньо їх було для призначення пенсії. Вказує, що первинні документи, на підставі яких повинні бути внесені записи до трудової книжки містять суперечності, зокрема, карточка форми Т-2, книга реєстрації прийнятих осіб, книга наказів по кадрам, книга наказів на звільнення ідентичні відомостям, що внесені до трудової книжки, тобто передбачають посади «облудчица» та 3 місяці «лудильника» з 01.09.1989 по 31.12.1989. Бухгалтерські документи, особові рахунки та книги особових рахунків суперечать кадровим документам та передбачають посади штамповщика та намотчика.
У відзиві на апеляційну скаргу, позивач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
Відповідно до ч.4 ст.229 КАС у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін, виходячи з наступного.
З матеріалів справи видно, що з 1983 року по 2000 рік позивач працювала на Міжгірському заводі «Селена» (на даний час ТзДВ «Селена»). 
У трудовій книжці НОМЕР_1 №0891776 зроблено запис від 07.02.1984 про те, що остання переведена учнем «облудчицы» цеху №2 заводу «Селена», а 05.03.1984 їй присвоєно другий розряд «облудчицы».
26.10.2016 Міжгірським ОУПФУ Закарпатської області проведено зустрічну перевірку стажу роботи ОСОБА_1 на ТзДВ «Селена», якою встановлено, що позивач працювала згідно кадрових документів, зокрема, карточки форми Т-2, книги реєстрації прийнятих осіб, книги наказів по кадрам, книги наказів на звільнення в період з 19.07.1983 - штамповщиця, розряд учень, з 03.10.1983 - штамповщиця цеху №3, розряд №2, з 07.02.1984 - російською мовою значиться як «облудиица», розряд учень, цех №2, з 05.03.1984 - «облудчица», розряд №2, з 01.09.1989 - лудильщик деталей і приладів гарячим способом, з 02.01.1990 - «слесарь-сборщик радиоелектронной апаратури и приборов цеха №4», розряд – учень, з 30.03.1990 - «слесарь-сборщик радиоелектронной апаратури и приборов цеха №4», розряд 2, з 16.07.1990 - намотчик котушок цеху №2, а з 03.05.2000 була звільнена з роботи за власним бажанням. 
Згідно бухгалтерських документів, зокрема, особових рахунків та книги особових рахунків за період з 1983 року по 1988 рік включно професія вказана як «штамповщик», з 1989 рік по 1992 рік включно - записи професії відсутні, за 1993 рік по 1995 рік включно «намотчик».
Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що помилково зазначений термін посади «облудчица» замість «лудильника», не може бути підставою у не зарахуванні відповідного періоду до пільгового стажу. Крім того, судом встановлено, що ряд працівників заводу «Селена», які виконували ті ж роботи і працювали з позивачем на заводі в одному цеху на посаді «лудильник» в один і той же період, в судовому порядку підтвердили своє право на пільгову пенсію. На час звернення про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1 позивач досягла 45 років, загальний трудовий стаж перевищував 15 років, пільговий стаж становив не менше 5 років 10 місяців.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.
Відповідно до частини п`ятої статті 353 КАС України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов`язковими для суду першої або апеляційної інстанції при новому розгляді справи.
Отже, при новому розгляді цієї справи обов`язковому врахуванню підлягали правові висновки та мотиви, викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 16.05.2019.
Так, зокрема, судом при новому розгляді справи підлягали з`ясуванню обставини щодо ненадання оцінки змісту та характеру виконуваної позивачем роботи в цеху №2 заводу «Селена» за посадою «лудильника», що безпосередньо впливає на віднесення посади, за якою працювала позивач, до Списку №1, а також перевірка та оцінка доводів позивача про те, що цілий ряд колишніх працівників заводу «Селена», які виконували ті ж роботи і працювали з нею на заводі в один і той же період, в судовому порядку підтвердили своє право на пільгову пенсію.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Пунктом «а» частини першої статті 13 Закону №1788-XII передбачено, що на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за списком №1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: чоловіки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах; жінки - після досягнення 45 років і при стажі роботи не менше 15 років, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.
Працівникам, які не мають стажу роботи із шкідливими і важкими умовами праці, передбаченого абзацом першим цього пункту, але мають не менше половини стажу на зазначених роботах, за наявності передбаченого загального стажу роботи пенсії за віком на пільгових умовах призначаються із зменшенням пенсійного віку, передбаченого статтею 12 цього Закону, жінкам на 1 рік 4 місяці за кожний повний рік такої роботи.
Відповідно до ст.62 Закону №1788-XII, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Пунктом 20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №637 від 12.08.1993 (далі – Порядок №637) передбачено, що у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.
Відповідно до п.3 наказу Міністерства праці та соціальної політики України №383 від 18.11.2005, яким затверджено Порядок застосування Списків №1 і №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах (далі - Порядок №383), при визначенні права на пенсію за віком на пільгових умовах застосовуються Списки, що чинні на період роботи особи. До пільгового стажу зараховується весь період роботи на відповідних посадах або за професіями незалежно від дати їх внесення до Списків за умови підтвердження документами відповідних умов праці за час виконання роботи до 21.08.92 та за результатами проведення атестації робочих місць за умовами праці після 21.08.92.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 у період з 07.02.1984 по 01.01.1990 працювала спочатку на посаді учня російською мовою значиться як «облудчицы» цеху №2 заводу «Селена», де з 05.03.1984 їй було присвоєно другий розряд «облудчицы» та з 01.09.1989 посада зазначається як «лудильник» деталей і приладів гарячим способом. Після чого, позивач працювала слюсарем збірником радіоелектронної апаратури та приборів, а пізніше намотчиком катушок до 03.05.2000.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо помилково зазначеного терміну посади «облудчица» замість «лудильника» не може бути підставою у не зарахуванні відповідного періоду до пільгового стажу.
Так, відповідно до Списку № 1 «Виробництв, робіт, професій, посад і показників на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, зайнятість в яких повний робочий день дає право на пенсію за віком на пільгових умовах», затвердженого постановою Ради Міністрів СРСР № 1173 від 22.08.1986 - робота на посаді лудильника гарячим способом, монтажника дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах.
Вказані посади відносилися також до Списку № 1 «Виробництв, робіт, професій, посад і показників на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, зайнятість в яких повний робочий день дає право на пенсію за віком на пільгових умовах», затвердженого постановами Кабінету Міністрів України №10 від 26.01.1991, №162 від 11.03.1994 та №36 від 16.01.2003.
Статтею 100 цього Закону передбачено, що особам, які на день введення в дію цього Закону мають стаж на роботах із шкідливими умовами праці, передбачених раніше діючим законодавством, мають право на пенсію на пільгових умовах, яка призначається відповідно до вимог за віком і стажем, встановлених раніше діючим законодавством.
Факт наявності посад, на яких працювала позивач у Списку №1 є беззаперечним, оскільки згідно роз`яснення Державного комітету ради Міністрів СРСР з питань праці заробітної плати і Секретаріату  ВЦРПС №5/8 від 02.04.1976, порядок застосування Списку №1 та №2, передбачає в тих випадках, коли в таких списках перелічені працівники, які виконують певні роботи, правом на пільгове пенсійне забезпечення користуються працівники, постійно зайняті на цих роботах, незалежно від найменування їх професій.
Таким чином, стаж роботи ОСОБА_1 на роботах із шкідливими та важкими умовами праці у Списку №1 (в редакціях, чинних на період роботи позивача) становить не менше 5 років 10 місяців.
Відповідно до ч.1 п.а) абз.4. ст.13 Закону №1788-XII, працівникам, які мають не менше половини стажу роботи з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням віку, передбаченого статтею 12 цього Закону, на 1 рік за кожний повний рік такої роботи чоловікам і на 1 рік 4 місяці - жінкам.
Як вірно вказав суд першої інстанції, на час звернення про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1 ОСОБА_1 досягла 45 років, загальний трудовий стаж перевищував 15 років, пільговий стаж становив не менше 5 років 10 місяців, що підтверджується записами в трудовій книжці та матеріалами справи.
Також, судом першої інстанції правильно було встановлено, що ряд колишніх працівників заводу «Селена», які виконували ті ж роботи і працювали з позивачем на заводі в один і той же період, в судовому порядку підтвердили своє право на пільгову пенсію, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями рішень на користь працівників цеху №2 Міжгірського заводу «Селена» про підтвердження права на пільгову пенсію, зокрема, постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 20.06.2013 по справі №61452/12/9104, постановою Міжгірського районного суду Закарпатської області від 05.09.2016 по справі №302/716/16-а.
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до п.17 Порядку №637, за відсутності документів про наявний стаж роботи та неможливості їх одержання у зв`язку з воєнними діями, стихійним лихом, аваріями, катастрофами або іншими надзвичайними ситуаціями стаж роботи, який дає право на пенсію, встановлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі.
Згідно ст.72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.
Крім того, відповідно до наявних в матеріалах справи заяв ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчених приватним нотаріусом, останні підтвердили, що працювали в одному цеху на заводі «Селена» разом з ОСОБА_1 на посаді «лудильщик», при цьому позивач дійсно виконувала роботу на посаді «лудильщик».
Колегія суддів також приймає до уваги, що обставини, які підлягали встановленню та доказуванню у даній справі, значно віддалені у часі, при цьому враховує ступінь вини позивача у відсутності повного об`єму необхідних для реалізації його прав документів, з огляду на те, що обов`язок належного оформлення таких документів покладається не на працівника, а на роботодавця чи інших уповноважених осіб. 
Згідно ч.2 ст.71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постанові від 11.07.2019 по справі №705/6827/16-а.
Відповідачем не було доведено відсутності у позивача права у призначенні їй пенсії на пільгових умовах згідно п. «а» ч.1 ст.13 Закону №1788-XII.
Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи відповідача про те, що первинні документи, на підставі яких повинні бути внесені записи до трудової книжки містять суперечності, оскільки це відбулося не з вини позивача, а цілком залежить від інформації, відображеній у звітності підприємства, на яку позивач не могла жодним чином вплинути та не спростовує характеру фактичної роботи позивача у спірний період.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанцій про те, що відповідачем протиправно відмовлено позивачу у призначенні пенсії на пільгових умовах згідно п. «а» ч.1 ст.13 Закону №1788-XII.
Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Згідно п.70 рішення у справі «Рисовський проти України» (№29979/04), Європейський суд з прав людини зазначив, що принцип «належного урядування», зокрема передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовний спосіб. При цьому, на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливості уникати виконання своїх обов`язків.
Відповідно до положень Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», Україна як держава взяла на себе обов`язок вжиття всіх необхідних заходів щодо гарантування прав і свобод людини і громадянина, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, усім громадянам України, які проживають на тимчасово окупованій території.
Згідно ч.1 ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.  
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.
Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.3 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення за результатами її апеляційного перегляду в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу.
Керуючись ст.ст. 12, 229, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2020 року по справі №302/1143/16-а - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, за наявності яких, постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Головуючий суддя	 	Р. В. Кухтей 	
судді	 	С. П. Нос 	
 	 	С. М. Шевчук  	
Повне судове рішення складено 16.07.2020.