ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/1245/20	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №711/6037/18 Категорія: 310000000 	Кондрацька Н. М. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Новіков О. М. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

                       17 вересня 2020 року         м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів: 

	Новікова О.М.,	
  	Храпка В.Д., Вініченка Б.Б., 	
за участю секретаря	Чуйко А.В.	

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційні скарги ОСОБА_1  та представника  ОСОБА_2  – адвоката Горобця Сергія Олександровича на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 26 травня 2020 року (повний текст рішення складено 28 травня 2020 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,–

в с т а н о в и в :

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 16.07.2009 в комуні Джардіні-Наксос провінції Мессіна Італійської Республіки між нею та громадянином Італії ОСОБА_2 зареєстровано шлюб.
Остаточно уточнивши зміст і ціну позову в заяві 03.07.2019, позивачка обґрунтовувала свої вимоги такими доводами.
З моменту укладення шлюбу сторони проживали в Італії за місцем проживання відповідача. Чоловік мав бізнес в роздрібній торгівлі (торгівля споживчими товарами) в Італії, тому позивачка допомагала у веденні бізнесу та одночасно вона вела домашнє господарство. 
За час шлюбу 18.09.2012 ними за спільні кошти придбано квартиру АДРЕСА_1 . Після придбання квартири вони з чоловіком за спільні кошти провели ремонт квартири а також за спільні кошти вони придбали необхідні меблі, побутову техніку та інші необхідні для життя речі. 
У серпні 2017 року коли вона черговий раз приїхала в м. Черкаси, відповідач ОСОБА_3 заявив про свої відносини з іншою жінкою та про те, що з цього моменту позивачка із відповідачем перебувають у шлюбі формально. 
З моменту придбання квартири для її облаштування за спільні кошти в період шлюбу вони придбали рухоме майно, яке позивачка оцінила на момент подачі позову на загальну суму на загальну суму 257400,00 грн. Документи, що підтверджують придбання ними майна за час шлюбу, у позивачки відсутні, проте можуть знаходитись у відповідача.
Крім того, перебуваючи у шлюбі, вони заощадили спільні грошові кошти, які розмістили на ім`я ОСОБА_2 на двох депозитних вкладах в ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» де станом на 15 травня 2019 року за договором № SAMDNWFD0070733492300 від 23.07.2015 року на відкритому банком особовому рахунку № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_2 розміщено їхні спільні грошові кошти в сумі 31 919,41 EUR (договір від 23.07.2015) та на суму 9000 (за договором від 30.04.2015), які в подальшому 03 травня 2016 року були розміщені на депозитному рахунку для продовження на новий строк, а 24 травня 2016 року ці гроші розміщені на новому депозитному рахунку і станом на 15 травня 2019 року сума з нарахованими відсотками становить 11 303, 31 EUR. 
При цьому частину грошей, а саме 14 500 EUR вона зняла зі свого рахунку № НОМЕР_2 в «Приватбанку» і помістила на рахунок на ім`я ОСОБА_2 . 
Загальна сума їхніх вкладів складає 43 222,71 EUR, що за курсом НБУ станом на 02.07.2019 становить 1 285 465 гривень. 
Відповідач ОСОБА_2 не визнає за нею право на половину вказаної суми грошей, розміщених на банківських рахунках, а саме на 21 611 EUR, що в еквіваленті до курсу НБУ станом на 02.07.2019, становить 642 732 гривні.
Посилаючись на такі доводи, позивачка просила суд визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 грошові кошти, що розміщені на депозитному вкладі в ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» за договором № SAMDNWFD0070733492300 від 23.07.2015 року на особовому рахунку № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_2 в сумі 31919,41 EUR та грошові кошти, що розміщені на депозитному вкладі в ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 24.05.2016 року за договором № SAMDNWFD0071171160000 на депозитному рахунку № НОМЕР_3 в сумі 11 303, 31 EUR, а всього на суму 43 222,71 EUR. 
Провести розподіл та виділити їй у власність 1/2 частину грошових коштів, що розміщені на депозитному вкладі в ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» за договором № SAMDNWFD0070733492300 від 23.07.2015 року на особовому рахунку № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_2 в сумі 31919,41 EUR, що становить 15 959,70 EUR. 
Провести розподіл та виділити їй у власність 1/2 частину грошових коштів, що розміщені на депозитному вкладі в ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 24.05.2016 року за договором № SAMDNWFD0071171160000 на депозитному рахунку № НОМЕР_3 в сумі 11 303,31 EUR, що становить 5651,65 EUR, а всього виділити їй у власність 21 611,35 EUR.
Виділити ОСОБА_2 у власність 1/2 частину грошових коштів, що розміщені на депозитному вкладі в ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» за договором № SAMDNWFD0070733492300 від 23.07.2015 на особовому рахунку № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_2 в сумі 31919,41 EUR, що становить 15959,70 EUR. 
Виділити ОСОБА_2 у власність 1/2 частину грошових коштів, що розміщені на депозитному вкладі в ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» за договором від 24 травня 2016 року № SAMDNWFD0071171160000 на депозитному рахунку № НОМЕР_3 в сумі 11 303, 31 EUR, що становить 5651,65 EUR, а всього виділити йому у власність 21 611,35 EUR 
Крім того, просила провести розподіл спільно набутого майна та виділити їй у власність такі предмети: шафа, 2 тумбочки та комод вартістю 6500,00 грн.; диван - чорний шкіряний – 3000,00 грн.; крісло «Ікеа» - 600,00 грн.; кухонні меблі – 34000,00 грн.; стільці 6 шт. – 3000,00 грн.; стіл обідній скляний – 4000,00 грн.; пральна машина — 2100,00 грн.; телевізор – 4000,00 грн.; декоративний слон – 500,00 грн., всього на суму 57700,00 грн.
Виділити відповідачу майно: ліжко двоспальне – 4500,00 грн.; диван кутовий білий – 7500,00 грн.; крісло «Ікеа» - 600,00 грн.; столик скляний великий - 900,00 грн.; акваріум – 3000,00 грн.; столик письмовий – 900,00 грн.; столик скляний малий – 500,00 грн.; телевізор – 4000,00 грн.; велосипед – 7500,00 грн.; бігова доріжка 9000,00 грн.; мікрохвильова піч – 1500,00 грн.; кавоварка – 1400,00 грн.; скороварка – 1400,00 грн.: мотоцикл вартістю 27000,00 грн., автомобіль GELLY MK 1.6i Impress 2011 року випуску вартістю 130000,00 грн., а всього на загальну суму 199700,00 грн.
Різницю у вартості майна (199700,00 грн. – 57700,00 грн. = 142000,00 грн.) просила компенсувати шляхом стягнення із відповідача на її користь грошової суми в розмірі 71000,00 грн. 
Стягнути з ОСОБА_2 на її користь судові витрати в розмірі 7714,32 грн.
Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 26 травня 2020 року позов задоволено частково.
Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 грошові кошти на депозитному вкладі ПАТ КБ «Приватбанк» за договором № SAMDNWFD0070733492300 від 23.07.2015 на відкритому банком особовому рахунку № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_2 в сумі 31919,41 EUR та грошові кошти на депозитному вкладі ПАТ КБ «Приватбанк» за договором № SAMDNWFD0071171160000 від 24.05.2016 на відкритому банком особовому рахунку № НОМЕР_3 на ім`я ОСОБА_2 в сумі 43222,71 EUR, а всього 75142,12 EUR.
Виділено у власність ОСОБА_1 1/2 грошових коштів, що розміщені на депозитному вкладі в ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» за договором № SAMDNWFD0070733492300 від 23.07.2015 на відкритому банком особовому рахунку № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_2 в сумі 15959,70 EUR.
Виділено у власність ОСОБА_1 1/2 грошових коштів, що розміщені на депозитному вкладі в ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» за договором № SAMDNWFD0071171160000 від 24.05.2016 на відкритому банком особовому рахунку № НОМЕР_3 на ім`я ОСОБА_2 в сумі 5651,65 EUR.
Виділено у власність Мікаліцці Салваторе 1/2 грошових коштів, що розміщені на депозитному вкладі в ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» за договором № SAMDNWFD0070733492300 від 23.07.2015 на відкритому банком особовому рахунку № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_2 в сумі 15959,70 EUR.
Виділено у власність Мікаліцці Салваторе 1/2 грошових коштів, що розміщені на депозитному вкладі в ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» за договором № SAMDNWFD0071171160000 від 24.05.2016 на відкритому банком особовому рахунку № НОМЕР_3 на ім`я ОСОБА_2 в сумі 5651,65 EUR.
В решті позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 5000,00 грн., як суму витрат на правничу допомогу.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму судового збору у розмірі 6430,60 грн.
Повернуто ОСОБА_1 за рахунок коштів державного бюджету України сплачену суму судового збору у сумі 1283,80 грн.
Постановляючи рішення, суд першої інстанції виходив із презумпції спільності майна, набутого подружжям за час перебування у шлюбі, рівності часток подружжя у спільному сумісному майні. Підстав для відступлення від цих засад суд першої інстанції не встановив. Шлюбний контракт про інші умови розподілу спільно набутого майна подружжя між сторонами не укладено. Тому суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог щодо поділу грошових коштів на депозитних рахунках, які суд визнав спільним сумісним майном подружжя.
Суд відмовив у вимозі про визнання за відповідачем права власності на автомобіль GELLY МК 1.6і Impress 2011 року випуску вартістю 130000,00 грн., оскільки відповідач не заперечував проти того, щоб вказаний автомобіль залишався у власності позивачки. ОСОБА_1 не надала суду доказів щодо актуальної вартості зазначеного транспортного засобу або визначення запропонованої нею вартості у розмірі 130000,00 грн. Посилання позивачки на вартість аналогічних транспортних засобів на ринку суд не взяв до уваги, оскільки технічний стан автомобіля, що перебував у власності сторін, явно не відповідав вибірці, складеній позивачкою (різний пробіг автомобілів, тип двигуна, відсутність інформації щодо наявної корозії, зносу).
Щодо вимог про поділ іншого майна, то судом відмовлено в цій частині позову у зв`язку з відсутності документального підтвердження існування зазначеного майна.
На вказане рішення сторони подали апеляційні скарги.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 оспорюється рішення лише в частині відмови в розподілі майна, яке позивачка вважає незаконним, необґрунтованим у зв`язку з неправильною оцінкою наданих нею доказів, неповнотою встановлення судом обставин, які мають значення для справи.
Суд, на думку апелянтки, вказуючи на відсутність належних доказів існування побутового майна, не взяв до уваги, що відповідач не оспорює факт існування переліченого у позові майна, а лише стверджує, що все майно належить йому.
Суд безпідставно відмовив у прийнятті в якості доказів наявності майна фотографій цього майна, яке знаходиться в квартирі, до якої позивачка не має доступу. Також суд безпідставно не врахував скріншот із сторінки відповідача в соціальній мережі на підтвердження того, що спірний автомобіль перебуває у його володінні в Італії.
Суд визнав спірний автомобіль спільним сумісним майном, однак відмовив у вимозі про поділ цього майна між сторонами. Крім того, суд неправильно оцінив докази щодо вартості автомобіля, який був придбаний у 2011 році за 82650 грн., в той час коли курс долара США до гривні становив 7,96 грн./дол. США, тому вартість автомобіля на момент придбання становила 10376,00 дол. США. На момент розгляду справи у суді першої інстанції в червні 2019 року середня ціна на такий автомобіль складала 4900,00 дол. США, що за курсом НБУ приблизно дорівнювало 130000,00 грн.
На підставі викладеного, ОСОБА_1 просить рішення в частині відмовлених позовних вимог скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов в цій частині задовольнити відповідно до заявлених вимог.
Доводи апеляційної скарги відповідача зводяться до того, що суд не звернув уваги, що при укладенні шлюбу в Італійській Республіці подружжя обрало для себе «режим роздільного володіння майном», про що зроблено запис у свідоцтві про шлюб згідно з законодавством Італії. Режим роздільного володіння майном, що визначений законодавством Італійської Республіки, співвідноситься із шлюбним договором за національним законодавством України.
При реєстрації шлюбу позивачка добровільно погодилась на режим роздільного володіння майном, тому майно кожного із подружжя є його ексклюзивною власністю і на майно, придбане під час такого шлюбу не розповсюджується презумпція спільної власності подружжя щодо такого майна.
За таких обставин суд неправильно застосував норми матеріального права та невірно визначився з законом, який регулює режим власності майна, набутого сторонами за час перебування у шлюбі.
Суд неповно дослідив докази у справі, не врахував, що позивачка не надала жодних доказів переказу грошових коштів на рахунок відповідача, як вона про це стверджувала у позові.
Відтак, вважаючи рішення незаконним та необґрунтованим, представник відповідача просить рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким повністю відмовити в задоволенні позову.
Відзиви на апеляційні скарги не надходили. 
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги представника відповідача.
Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам.
Так, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 зареєстрували 16.07.2009 шлюб в комуні Джардіні-Наксос провінції Мессіна Італійської Республіки, про що зроблено запис в книзі реєстрації шлюбів цієї комуни в 2009 році (т. 1 а.с. 7-9, т. 2 а.с. 17-25).
Відповідно до свідоцтва про склад сім`ї від 24.02.2012 сторони з 27.10.2008 проживали разом в Італійській Республіці за однією адресою (т. 1 а.с. 10-12).
На час розгляду справи сторони перебувають у шлюбі.
Між сторонами існує спір щодо майнових прав подружжя на майно, набуте у шлюбі: грошових коштів, предметів побуту, меблів, побутової техніки та автомобіля.
16.09.2011 між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» укладено договір № SAMDN25000719794260 та відкрито особовий рахунок № НОМЕР_2 , вклад «Стандарт» на суму 14500 EUR (т. 1 а.с.18).
23.07.2015 між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Приватбанк» укладено договір № SAMDNWFD0070733492300 та відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 , вклад «Депозит Плюс» строковий на 12 міс.», початкова ціна вкладу 22411,01 EUR (євро) (т. 1 а.с. 15-16).
30.04.2015 між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Приватбанк» укладено договір № SAMDNWFD0070604118700 та відкрито особовий рахунок № НОМЕР_4 , вклад «Депозит Плюс на 12 міс.», початкова ціна вкладу 9 000 EUR (євро) (т. 1 а.с. 17).
Згідно з довідкою ПАТ «КБ «Приватбанк» від 24.03.2019, наданої на запит суду першої інстанції, станом на 15.05.2019 на особовому рахунку ОСОБА_2 № НОМЕР_1 відкритому 23.07.2015 в ПАТ КБ «Приватбанк» за договором № SAMDNWFD0070733492300 розміщені кошти в сумі 31919,41 EUR(євро); станом на 15.05.2019 на особовому рахунку ОСОБА_2 № НОМЕР_3 відкритому 24.05.2016 в ПАТ КБ «Приватбанк» за договором № SAMDNWFD0071171160000 розміщені кошти в сумі 11303,31 EUR (євро) (виписки по рахункам – т. 1 а.с. 171-187, довідка банку – т.1 а.с. 170 ).
Відповідно до договору купівлі – продажу № 67 від 15.04.2011, укладеного між ПП АТ Автоінвестстрой – Черкаси та позивачем ОСОБА_1 , останньою було придбано автомобіль GELLY MK 1.6i Impress 2011 року випуску, загальною вартістю товару 82650,00 грн. (квитанція П102966 від 15.04.20111 ПАТ «РАДИКАЛ БАНК») (т. 1 а.с. 214-216).
Задовольняючи частково вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції послався на ст. ст. 38, 58, ч. 1 ст. 60, ч. 3 ст. 61 Закону України від 23 червня 2005 року № 2709-IV «Про міжнародне приватне право».
Колегія суддів не погоджується з таким висновком районного суду.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України "Про міжнародне приватне право" № 2709-IVіноземний елемент - ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом.
Приймаючи до уваги, що  ОСОБА_2 є громадянином Італійської Республіки та укладення шлюбу між сторонами спору мало місце на території Італії колегія суддів погоджується з застосуванням районним судом норм вказаного вищеЗакону (п. 3, ч. 1, ст. 2  Закону).
Зі змісту Закону України № 2709-IV вбачається, що іноземне право застосовується до цивільних відносин у випадках, передбачених внутрішнім законодавством, міжнародними договорами України, міжнародними звичаями та угодою сторін («анатомія волі»).
Між Україною та Італією немає міжнародного договору у сфері правової допомоги у цивільних і сімейних справах (https://minjust.gov.ua/m/4906).
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 5 Закон України № 2709-IV у випадках, передбачених законом, учасники правовідносин можуть самостійно здійснювати вибір права, що підлягає застосуванню до змісту правових відносин. Вибір права згідно з частиною першою цієї статті має бути явно вираженим або прямо випливати з дій сторін правочину, умов правочину чи обставин вправи, які розглядаються в їх сукупності, якщо інше не передбачено законом («анатомія волі»).
Згідно зі статтею 13 Закону України «Про міжнародне приватне право», документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні у разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України.
Гаазька Конвенція 1961 року, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів, згода на обов`язковість якої надана Законом України від 10 січня 2002 «Про приєднання України до Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів», набула чинності між Україною і державами-учасницями Конвенції, що не висловили заперечень проти її приєднання, з 22 грудня 2003 року.
За змістом статті 2 Конвенції кожна з договірних держав звільняє від легалізації документи, на які поширюється ця Конвенція і які мають бути представлені на її території.
Статтею 3 цієї Конвенції передбачено, що єдиною формальною процедурою, яка може вимагатися для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ, є проставлення апостилю компетентним органом держави, в якій документ був складений.
Згідно з ч. 1 ст. 58 Закону № 2709-IV шлюб між громадянами України, шлюб між громадянином України та іноземцем, шлюб між громадянином України та особою без громадянства, що укладений за межами України відповідно до права іноземної держави, є дійсним в Україні за умови додержання щодо громадянина України вимог Сімейного кодексу України щодо підстав недійсності шлюбу.
Шлюб між громадянином Італії та громадянкою України укладено в Італійській Республіці.
З наявних в матеріалах справи документів, на яких проставлено апостиль згідно з вимогами Гаазької Конвенції 1961, а саме: зі свідоцтва про шлюб, з виписки з реєстру записів реєстрації одружень, книги реєстрації актів цивільного стану, виданих органами муніципалітету Джардіні-Наксос, встановлено, що при укладенні шлюбу сторони обрали режим роздільного володіння майном. Вказана обставина не заперечується сторонами у справі (т. 2 а.с. 17-25).
Особливістю укладення шлюбу в Італійській Республіці є можливість визначення під час укладення шлюбу режиму володіння майном, що буде набуто подружжям. 
Згідно з відповіддю на адвокатський запит представника відповідача від 19.08.2019 в Італійській Республіці застосовуються два режими володіння майном осіб, що знаходяться в зареєстрованому шлюбі згідно зі статтями 177-118 Цивільного Кодексу Італії: режим спільного сумісного володіння майном (ст. 177 ЦК Італії) та режим роздільного володіння майном (ст. 215 ЦК Італії). Зміст режиму роздільного володіння майном зводиться до того, що подружжя може дійти згоди, що кожен з них буде ексклюзивним власником майна, набутого кожним з них у шлюбі. Режим роздільного володіння майном може встановлюватися двома шляхами (ст. 191 та 210 ЦК Італії): під час укладання шлюбу в присутності свідків шляхом подачі подружжям відповідної сумісної заяви, та в будь-який час після укладення шлюбу у присутності свідків шляхом укладення відповідної угоди між чоловіком та дружиною, яка має бути посвідчена нотаріусом. Повноважна особа органу реєстрації актів цивільного стану в обов`язковому порядку на підставі поданих документів вносить запис (примітку) в актовий запис про шлюб про обраний подружжям режим володіння майном (т. 2 а.с. 31).
Право на шлюб визначається особистим законом кожної з осіб, які подали заяву про укладення шлюбу (стаття 55 Закону України "Про міжнародне приватне право"). Особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої він є (стаття 16 Закону України "Про міжнародне приватне право").
Відповідно до ч. 1,2 ст. 61 Закону № 2709-IVподружжя може обрати для регулювання майнових наслідків шлюбу право особистого закону одного з подружжя або право держави, у якій один з них має звичайне місце перебування, або, стосовно до нерухомого майна, право держави, у якій це майно знаходиться.
Право, вибране згідно з частиною першою цієї статті, припиняє застосовуватися або змінюється за згодою сторін у разі зміни особистого закону або звичайного місця перебування того з подружжя, до особистого закону або звичайного місця перебування якого було прив`язане обране право. Нове право застосовується до правових відносин з моменту укладення шлюбу, якщо інше письмово не встановлено подружжям. 
В судовому засіданні встановлено і це не оспорюється сторонами, що подружжям під час укладення шлюбу спільно обрано право, що буде застосовуватися до правових наслідків шлюбу. Зокрема, подружжя обрало режим права власності щодо майна, яке буде в майбутньому набуто кожним із подружжя. Позивачка при укладенні шлюбу погодилась на режим роздільного володіння майном подружжя, який до цього часу не змінювався за угодою сторін.
Тому, колегія суддів погоджується з позицією апеляційної скарги відповідача, та дійшла висновку, що презумпція спільної сумісної власності подружжя не розповсюджується на правовідносини, що виникли між подружжям в даному випадку.
Відтак, майно набуте кожним із подружжя є його особистою приватною власністю відповідно до умов, на яких подружжя уклало шлюб.
З огляду на викладене, позовні вимоги про визнання майна, набутого подружжям у шлюбі, спільною сумісною власністю подружжя не підлягають до задоволення.
Крім того, в матеріалах справи відсутні докази, хто конкретно придбавав кожний із спірних предметів рухомого майна. 
Отже суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, що визначають режим права власності подружжя, що призвело до ухвалення хибного по суті рішення про наявність підстав для визнання права спільної сумісної власності щодо майна, набутого кожним із подружжя за час перебування ними у шлюбі.
З цих підстав, у зв`язку з неправильним застосуванням норм матеріального права рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові.
На підставі ст. 141 ЦПК України у зв`язку з відмовою в задоволенні позову, судові витрати, понесені позивачкою в судах першої та апеляційної інстанції, залишаються за нею. Витрати відповідача по сплаті судового збору за звернення з апеляційною скаргою (9645,90 грн.) підлягають стягненню із позивачки.
Керуючись ст. ст. 35, 258, 268, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, 

п о с т а н о в и в  :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 – адвоката Горобця Сергія Олександровича задовольнити.
Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 26 травня 2020 року скасувати. 
Ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позову  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя відмовити.
Зняти арешт на грошові кошти, розміщені на депозитному вкладі у ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» за договором № SAMDNWFD0070733492300 від 23.07.2015 на відкритому банком особовому рахунку № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_2 та на грошові кошти, розміщені на депозитному вкладі у ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» за договором № SAMDNWFD0070604118700 від 30.04.2015 на відкритому банком особовому рахунку № НОМЕР_4 на ім`я ОСОБА_2 .
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 9645,90 грн. сплаченого судового збору.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з часу складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови виготовлено 22 вересня 2020 року.

       Судді