ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 вересня 2020 року 
м. Харків
справа № 643/8718/18
провадження № 22-ц/818/3395/20
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді – Тичкової О.Ю.,
суддів – Хорошевського О.М., Яцини В.Б.,
сторони справи:
позивач – Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Уніка»,
відповідач – ОСОБА_1 ,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду міста Харкова, ухвалене 3 квітня 2020 року у складі судді Букреєвої І.А.,
УСТАНОВИВ:
Двадцять п`ятого червня 2018 року Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Уніка» (надалі ПрАТ) звернулося до суду з позовом, у якому просило стягнути з ОСОБА_1 70 244 грн 81 коп. сплаченого страхового відшкодування та 1 762 грн судового збору.
Позовна заява мотивована тим, що 12.05.2015 відбулася дорожньо-транспортна пригода (надалі ДТП), внаслідок якої автомобіль Volkswagen Polо, державний номерний знак НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_2 , зазнав механічних пошкоджень. Його цивільно-правова відповідальність була застрахована у ПрАТ. Винним у вчиненні ДТП визнано ОСОБА_1 . Розмір завданих збитків за пошкоджений транспортний засіб відповідно до звіту, складеного суб`єктом оціночної діяльності – фізичною особою підприємцем ОСОБА_3 , склав 70 244 грн 81 коп., які були сплачені ОСОБА_2 . Отже, у ПрАТ відповідно до ст. 993 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) виникло право вимоги виплати страхового відшкодування до ОСОБА_1 .
Рішенням Московського районного суду міста Харкова від 3 квітня 2020 року позов ПрАТ задоволений: з ОСОБА_1 на користь ПрАТ стягнуто суму страхового відшкодування в розмірі 70 244 грн 81 коп. та 1762 грн судового збору. 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відсутність договору страхування цивільної відповідальності ОСОБА_1 не впливає на виплату страхового відшкодування потерпілому, тому що виплата проводилась за договором добровільного страхування майна згідно норм чинного законодавства. Позов поданий на підставі вимог статей 993 ЦК України, 27 Закону України «Про страхування» в порядку суброгації у зв`язку з виплатою страховою компанією на користь потерпілої страхового відшкодування за договором добровільного страхування наземних транспортних засобів. В даному випадку наявний перехід існуючого права вимоги від страхувальника до страховика, який здійснив виплату страхового відшкодування, до відповідача - заподіювача шкоди. До відповідальності за скоєння ДТП 12.05.2015 ОСОБА_1 не був притягнутий внаслідок закінчення встановленого ст. 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення (надалі КУпАП) тримісячного строку притягнення до адміністративної відповідальності, провадження відносно нього було закрите на підставі п.7 ст.247 КУпАП. Зазначене не є реабілітуючою обставиною, тобто тією обставиною, що спростовує факт наявності вини особи в скоєнні ДТП. Отже, з ОСОБА_1 на користь ПрАТ підлягає стягненню сплачена ОСОБА_2 сума страхового відшкодування.
У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із апеляційною скаргою, у якій просить рішення суду від 03.04.2020 скасувати, у задоволенні позову ПрАТ – відмовити. Також просить стягнути з ПрАТ на свою користь 3153 грн сплаченого при подачі апеляційної скарги судового збору та 11 621 грн 35 коп. витрат на професійну правничу допомогу. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду є не законним і не обґрунтованим, ухваленим із порушенням норм матеріального і процесуального права. А саме, суд розглянув його справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з порушенням вимог ч.6 ст. 277 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України). Оскільки ухвалою Московського районного суду міста Харкова від 03.07.2018 провадження у справі за позовом ПрАТ проти нього було відкрите і визначено, що справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою того ж суду від 03.12.2018 постановлено перейти до розгляду цивільної справи № 643/8718/18 за правилами загального позовного провадження. Отже, суд не мав права повторно призначати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження в силу вимог ч.6 ст.277 ЦПК України, хоча зробив це ухвалою від 31.03.2020. Порушення норм матеріального права виявилися в тому, що правильно встановивши виникнення між сторонами відносин суброгації, суд помилково застосував до них норми, що регулюють регрес. При суброгації строк позовної давності починає обчислюватися з моменту виникнення страхового випадку, а при регресі – з моменту, коли страховик виплатив страхове відшкодування. ДТП сталася 12.05.2015, із позовом ПрАТ звернулося 03.07.2018, пропустивши трирічний строк позовної давності, установлений ст. 257 ЦК України.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 , діючи в інтересах ПрАТ, просить визнати поважною причину пропуску ПрАТ строку звернення до суду із дійсним позовом, апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення суду – залишити без змін. Посилається на те, що ПрАТ пропустило строк звернення із позовною заявою до ОСОБА_1 з поважних причин. Матеріалами справи доведено, що ПрАТ протягом тривалого часу не могло отримати в Московському районному суді м. Харкова постанову про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, тобто не могло установити особу, винну у скоєнні ДТП 12.05.2015, аж до 07.06.2017. У деліктних зобов`язаннях установлена презумпція вини заподіювача шкоди, яка у випадку її не спростування є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. 
Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, відзиву на неї в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.
Відповідно до п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Як установлено судовим розглядом і вбачається із матеріалів справи, 12.05.2015 приблизно о 19 годині у м. Харкові на вул. Салтівське шосе,155/93 сталася ДТП за участю мотоцикла «Jawa» з державним номером НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_1 та автомобіля «Volkswagen Polo» , державний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 . Зазначене підтверджується довідкою № 63537050 про ДТП (а.с. 3).
Постановою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 07.11.2016 ОСОБА_1 визнаний винним у скоєні адміністративного правопорушення , передбаченого ст.124 КУпАП, однак провадження відносно нього закрите у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи строку накладення адміністративного стягнення (п.7 ст.247 КУпАП). 
ОСОБА_2 19 лютого 2015 року уклав із ПрАТ договір добровільного комплексного страхування на транспорті, предметом якого був автомобіль «Volkswagen Polo», 2012 року випуску, державний номер НОМЕР_1 (а.с. 10).
Тринадцятого травня 2015 року ОСОБА_2 звернувся до ПрАТ із заявою № 00168387 про подію, що має ознаки страхового випадку (а.с. 13).
Звітом № 168387, складеним суб`єктом оціночної діяльності – фізичною особою підприємцем ОСОБА_3 , визначено, що матеріальний збиток, завданий власникові автомобіля «Volkswagen Polo», державний номер НОМЕР_1 , внаслідок його пошкодження у ДТП, складає 70 244 грн 81 коп. (а.с. 17-22).
На підставі зазначеного висновку ПрАТ був складений страховий акт № 00168387, яким визначено, що сума страхового відшкодування ОСОБА_2 склала 70 244 грн 81 коп. (а.с. 34). Наказом ПрАТ № 00168387ЕК від 29.06.2015 визначено виплатити ОСОБА_2 70 244 грн 81 коп. страхового відшкодування шляхом перерахування зазначених коштів на рахунок ТОВ «Автодом Харків».
Стаття 993 ЦК України та стаття ст. 27 Закону України № 85/96-ВР від 07.03.1996 «Про страхування» передбачають, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.
При вирішенні спорів про право зворотної вимоги страховика суди повинні розрізняти поняття «регрес» та «суброгація».
У випадку суброгації відбувається лише заміна осіб у вже наявному зобов`язанні (заміна активного суб`єкта) зі збереженням самого зобов`язання. У такому разі страхувальник передає свої права страховикові на підставі договору і сприяє реалізації останнім прийнятих суброгаційних прав.
У випадку регресу одне зобов`язання замінює собою інше, але переходу прав від одного кредитора до іншого не відбувається. При цьому регрес регулюється загальними нормами цивільного права (зокрема, статтею 1191 ЦК України), а також статтею 38 Закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а для суброгації відповідно до статті 993 ЦК України і статті 27 Закону України «Про страхування» встановлено особливий правовий режим.
В оскаржуваному рішенні суд першої інстанції правильно встановив, що виплативши потерпілій особі ОСОБА_2 суму страхового відшкодування за договором майнового страхування, між ПрАТ і ОСОБА_1 виникли відносини суброгації, врегульовані ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України № 85/96-ВР від 07.03.1996 «Про страхування».
Суд першої інстанції також правильно послався на постанови Верховного Суду від 07.02.2018 у справі № 910/18319/16 та від 16.04.2019 у справі № 927/623/18 і вважав, що оскільки адміністративне провадження відносно ОСОБА_1 закрите на підставі п.7 ст. 247 КУпАП внаслідок закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків притягнення особи до адміністративної відповідальності, факт наявності вини ОСОБА_1 у скоєнні ДТП 12.05.2020 не спростований. І він зобов`язаний відшкодувати на користь ПрАТ здійснену страхову виплату на користь ОСОБА_2 .
Разом з тим, суд першої інстанції не врахував, що при суброгації строк позовної давності обчислюється з моменту ДТП, а при регресі - з моменту здійснення відповідної виплати страхового відшкодування, з огляду на таке.
Деліктне зобов`язання виникає з факту завдання шкоди (зокрема, майнової) і триває до моменту її відшкодування потерпілому в повному обсязі особою, яка завдала шкоди (статті 11, 599, 1166 ЦК України). Сторонами деліктного зобов`язання зазвичай виступають потерпілий (кредитор) і заподіювач шкоди (боржник). Разом з тим правила регулювання таких зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо заподіювачем, а іншою особою, за умови, що законом передбачено такий обов`язок іншої особи, хоч вона шкоди й не заподіювала.
При цьому за статтею 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.
Таким чином, після виконання особою, що не завдавала шкоди, свого обов`язку з відшкодування потерпілому шкоди, завданої іншою особою, потерпілий одержує повне задоволення своїх вимог, і тому первісне деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням (стаття 599 ЦК України).
Отже, первісне (основне) деліктне зобов`язання та зобов`язання, що виникло з регресної вимоги, не можуть виникати та існувати одночасно.
Викладене узгоджується з правовою позицією, висловленою у постанові Верховного Суду України від 05 квітня 2017 у справі № 6-2806цс16.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ч.3 ст.267 ЦК України).
ДТП за участю транспортних засобів під керуванням ОСОБА_2 і ОСОБА_1 сталася 12.05.2015, із дійсним позовом ПрАТ звернулося 25.06.2018 згідно з відбитком відділення поштового зв`язку. Отже, ПрАТ пропустило строк позовної давності для пред`явлення ОСОБА_1 вимоги в порядку суброгації. Відповідач в поданих суду 13.03.2019 запереченнях просив застосувати наслідки спливу строків позовної давності (а.с. 66-76).
За таких обставин, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції – скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову ПрАТ у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 в повному обсязі.
Колегія суддів не може задовольнити заявлене представником ПрАТ у відзиві на апеляційну скаргу клопотання про визнання поважними причин пропуску строків позовної давності, оскільки відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Позивач не звертався із відповідним клопотанням до суду першої інстанції, не ставив таке питання при подачі позовної заяви, тому при перегляді рішення суду в апеляційному порядку таке клопотання також не підлягає розгляду.
Не погоджується колегія суддів і з доводами апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права в частині неможливості розгляду позову ПрАТ в порядку спрощеного позовного провадження. 
Так, ухвалою судді Московського районного суду м. Харкова Ференчук О.В. від 27.09.2018 позовна заява ПрАТ до ОСОБА_1 була прийнята до розгляду, відкрите провадження у справі № 643/8718/18. Визначено, що справа розглядатиметься за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами (а.с. 50). 
Ухвалою судді Московського районного суду м. Харкова Ференчук О.В. від 03.12.2018 визначено, що з метою з`ясування обставин справи належить перейти до розгляду справи за позовом ПрАТ до ОСОБА_1 за правилами загального позовного провадження (а.с. 54).
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.10.2019 головуючим у цивільній справі № 643/8718/18 визначено суддю Московського районного суду м. Харкова Афанасьєва В.О. (а.с. 94).
Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 04.10.2018 суддя Афансьєв В.О. прийняв цивільну справу № 643/8718/18 до свого провадження, визначив розглядати справу в порядку загального позовного провадження (а.с. 95).
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.03.2020 головуючим суддею визначена суддя Московського районного суду м. Харкова Букреєва І.А. (а.с. 152).
У разі зміни складу суду на стадії підготовчого провадження розгляд справи починається спочатку, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом. У разі зміни складу суду на стадії розгляду справи по суті суд повторно розпочинає розгляд справи по суті, крім випадку, коли суд ухвалить рішення про повторне проведення підготовчого провадження (ч.12 ст. 33 ЦПК України).
Ухвалою судді Московського районного суду м. Харкова від 31.03.2020 був здійснений перехід із загального позовного провадження до спрощеного (а.с. 153-154).
Склад суду у цивільній справі № 643/8718/18 був змінений 30.03.2020 на стадії підготовчого провадження, тобто її розгляд почався спочатку. Тому судова колегія вважає, що здійснена ухвалою суду від 31.03.2020 судом зміна порядку розгляду позову ПрАТ зроблена з дотриманням вимог ст.277 ЦПК України. 
Відповідно до ч. 1, п.2 ч.2, ч. 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
ОСОБА_1 при подачі апеляційної скарги сплатив 3153 грн судового збору (а.с. 170), хоча сплаті підлягало 2643 грн. Тому з ПрАТ на користь відповідача належить стягнути саме 2643 грн судового збору.
Також в апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив відшкодувати на свою користь 11 621 грн 35 коп. витрат на правничу допомогу. 
На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу ОСОБА_1 надав витяг з Договору № 14 про надання правової допомоги від 15.04.2020 (а.с. 176), Додаток № 1 до Договору № 14 від 15.04.2020 (а.с. 177), акт приймання – передання наданих послуш від 28.04.2020 (а.с. 180) та квитанцію до прибуткового касового ордера № 14 від 28.04.20 (а.с. 181) про сплату ОСОБА_1 на користь адвоката Ковальової Лариси Володимирівни 11 620 грн за договором № 14 від 15.04.2020 та актом від 28.04.2020 (а.с. 181).
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).
Відповідно до пункту першого витягу з Договору про надання правничої допомоги № 14 від 15.04.2020 предметом договору є надання адвокатом Ковальовою Л.В. ОСОБА_1 правничої допомоги при підготовці проекту апеляційної скарги та представництво його інтересів у цивільній справі № 643/8718/18 Московського районного суду м. Харкова при її розгляді Харківським апеляційним судом (а.с. 176).
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).
Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є:
- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;
- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;
- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Наданий ОСОБА_1 додаток 1 до договору № 14 від 15.04.2020 та акт приймання – передання наданих послуг містить перелік наданих ОСОБА_5 професійних правничих послуг, кількість годин, їх вартість та порядок визначення їх вартості (а.с. 177-180). Згідно з указаним актом вартість послуг склала 11 621 грн 35 коп., які були сплачені ОСОБА_1 адвокату (а.с. 181).
Судова колегія вважає, що з наданих відповідачем документів у сукупності можливо зробити висновок про обсяг професійних правничих послуг, які адвокат Ковальова Л.В. погодилася надати ОСОБА_6 , обсяг фактично наданих послуг та їх вартість, яку замовник сплатив. Як роз`яснила Велика Палата Верховного Суду в додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
Принцип змагальності, що діє у цивільному процесі, знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх не співмірності.
Тобто у разі відсутності заперечень з боку позивача проти розміру заявлених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу, суд не може з власної ініціативи зменшувати їх розмір.
Представник ПрАТ у відзиві на апеляційну скаргу не заперечував проти заявленого відповідачем розміру витрат на правову допомогу. Тому з ПрАТ на користь ОСОБА_1 належить стягнути 11 621 грн 35 коп. витрат на правничу допомогу.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376,381,382,384 ЦПК України, суд,
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Московського районного суду міста Харкова від 3 квітня 2020 року скасувати, ухвалити нове судове рішення.
У задоволенні позову Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» до ОСОБА_1 про стягнення сплаченого страхового відшкодування відмовити.
Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» на користь ОСОБА_1 2643 (дві тисячі шістсот сорок три) гривні судового збору, сплаченого при подачі апеляційної скарги.
Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» на користь ОСОБА_1 11 621 (одинадцять тисяч шістсот двадцять одну) гривню 35 (тридцять п`ять) копійок витрат на правничу допомогу.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови у випадку, передбаченому ст.389 Цивільного процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складений 22 вересня 2020 року.

Головуючий                                                                        О.Ю.Тичкова

Судді                                                                                О.М. Хорошевський

                                                                               В.Б. Яцина