Ухвала
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 вересня 2020 року
м. Київ
справа № 939/2255/19
провадження № 51-4485 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Бородянського районного суду Київської області від 9 січня 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 16 червня 2020 року щодо ОСОБА_5 у кримінальному провадженні, дані про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12019110120000513, 
встановив:
За вироком Бородянського районного суду Київської області від 9 січня 2020 року
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,                               громадянина України, котрий народився у м. Шостка Сумської області, зареєстрований на АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останній раз – 2 жовтня 2018 року Шосткинським міськрайонним судом Сумської області за ч. 2 ст. 190 Кримінального кодексу України (далі – КК) до покарання у виді штрафу у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, 1 жовтня 2019 року ухвалою Шосткинського міськрайонного суду Сумської області змінено призначене покарання на покарання у виді громадських робіт на строк 50 годин, 
засуджено за ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. На підставі статей 71, 72 КК до покарання, призначеного ОСОБА_5 цим вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за попереднім вироком Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від                    2 жовтня 2018 року та остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 днів. 
Прийнято рішення щодо речових доказів.
Згідно з вироком ОСОБА_5 визнано винуватим та засуджено за те, що                   він 30 серпня 2019 року, приблизно о 19 год., перебуваючи на АДРЕСА_2 , діючи умисно, повторно, за попередньою змовою з особою, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, з метою вчинення крадіжки, шляхом пошкодження металопластикового вікна, проник до вказаного будинку, звідки таємно намагався викрасти водяний насос «Speroni», розширювальний бачок «Zilmet» та систему обігріву підлоги з водяним насосом «Gross»  на загальну суму 9200 грн.,                             які належали потерпілому ОСОБА_6 . Після чого, бажаючи довести свій злочинний намір до кінця, намагався залишити місце вчинення злочину, проте                     з причин, що не залежали від його волі, не вчинив усіх дій, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, оскільки був зупинений та затриманий працівниками поліції.
УхвалоюКиївського апеляційного суду від 16 червня 2020 року вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_5 змінено. З мотивувальної частини вироку виключено посилання суду на обставину, що обтяжує покарання, – рецидив злочину. У решті вирок залишено без зміни. 
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , посилаючись на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить судові рішення щодо ОСОБА_5 змінити та призначити засудженому покарання не пов`язане з позбавленням волі. На думку захисника, судами не в повній мірі враховано обставини, що пом`якшують покарання та дані про особу винного,  що призвело до явної несправедливості призначеного ОСОБА_5 покарання. Виправлення засудженого вважає можливим без відбування покарання у виді позбавлення волі із застосування положень ст. 75 КК.
Перевіривши доводи, наведені в  касаційній скарзі, дослідивши додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з огляду на таке.
Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових                злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності                                    та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій,               їх небезпечності та даним про особу винного.
Обираючи ОСОБА_5 покарання, суд послався на тяжкість вчиненого злочину, що згідно зі ст. 12 КК є тяжким, обставину, що пом`якшує покарання, – щире каяття,  відсутність обставин, що його обтяжують, та призначив йому покарання за ч. 3                   ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК у виді позбавлення волі на строк 3 роки, яке є мінімальним                        у межах санкції вказаної норми. 
Згідно з приписами ст. 75 КК якщо суд, крім випадків засудження                                   за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Однак, повною мірою врахувавши всі обставини, суд дійшов обґрунтованого висновку про неможливість звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання                   з випробуванням на підставі ст. 75 КК, оскільки з урахуванням даних про особу винного, який не має постійного місця проживання та стійких соціальних зв`язків, раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, проте належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став, натомість, маючи не зняту та не погашену судимість, вчинив новий корисливий злочин, виправлення ОСОБА_5 можливе лише в умовах ізоляції від суспільства.
Переглянувши вирок в апеляційному порядку, апеляційний суд дав належну оцінку доводам апеляційної скарги засудженого в частині суворості призначеного покарання, які є аналогічні доводам касаційної скарги захисника, та з зазначенням докладних мотивів прийнятого рішення вмотивовано залишив вирок у цій частині без зміни.
Призначене ОСОБА_5 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК,                          є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
Підстав вважати таке покарання явно несправедливим через його суворість колегія суддів не вбачає. Відсутні такі підстави і в касаційній скарзі захисника. 
Ухвала апеляційного суду належним чином умотивована та відповідає вимогам                 ст. 419 КПК.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги захисника ОСОБА_4 та копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, то згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
Враховуючи викладене і керуючись ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Бородянського районного суду Київської області від 9 січня 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 16 червня 2020 року щодо ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                          ОСОБА_2                                           ОСОБА_3