Дата документу 07.07.2020 Справа № 937/8666/19

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний № 937/8666/19 
Провадження №22-ц/807/1859/20 
Головуючий в 1-й інстанції – Урупа І.В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2020 року                                                         місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді-доповідача	Кухаря С. В.,	
суддів:	Крилової О.В., Полякова О.З.	
секретар	Путій Д.В.,	

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 28 лютого 2020 року, ухвалене у м. Мелітополь (повний текст рішення складено 28 лютого 2020 року) у справі за позовом  ОСОБА_1 до Мелітопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), третя особа – ОСОБА_2 , про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню,- 

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2019 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати виконавчий лист № 320/13248/14-ц таким, що не підлягає виконанню. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на підставі рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області по справі № 320/13248/14-ц було усунуто перешкоди у користуванні  квартирою АДРЕСА_1 шляхом її виселення. На підставі цього рішення було видано виконавчий лист №320/13248/14-ц.  Виконання виконавчого листа по даній справі не може бути вчинено у зв`язку з тим, що рішення суду від 17 листопада 2016 року по справі № 320/13248/16-ц, було ухвалено з суттєвими порушеннями норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому не може бути використано, як підстава для визнання права власності ОСОБА_2 на квартиру, що залишилась після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . 

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 28 лютого 2020 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 до Мелітопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), третя особа – ОСОБА_2 , про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню,  відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що цивільна справа розглянута за відсутності позивача, що є порушенням процесуального законодавства. Крім того, суд першої інстанції дійшов передчасних висновків, щодо відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки під час судового розгляду не було надано оцінки тим обставинам, що виконавчий лист № 320/13248/14-ц про виселення ОСОБА_1 , фактично не виконувався, оскільки в спірній квартирі позивачка не проживала та була знята з реєстраційного обліку. Рішення у справі за скаргою на дії державного виконавця наразі не прийнято, крім того відкрито кримінальне провадження у відношенні державного виконавця, який відкрив виконавче провадження по спірному виконавчому листу. 

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. 

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Мелітопольського міськрайонного суду від 14.02.2013 за ОСОБА_2 було визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вказане рішення ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 06.11.2013 залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 06.08.2014 касаційна скарга ОСОБА_1 відхилена, вказані судові рішення суду першої та апеляційної інстанції залишені без змін.

Отже, за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на вказану квартиру на підставі рішення суду від 14.02.2013, що також підтверджується витягом з Державного реєстру права на нерухоме майно про реєстрацію прав власності.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду від 17.11.2016 у справі за позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , які діяли в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , до ОСОБА_1 , третя особа орган опіки та піклування виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області про вселення та усунення у користуванні жилим приміщенням, позовні вимоги задоволено частково, ОСОБА_2 разом з батьками вселено в квартиру АДРЕСА_1 , усунуті перешкоди в користуванні власником квартири шляхом виселення ОСОБА_1 , як такої, що безпідставно проживає на житловій площі без надання їй іншого жилого приміщення. Зобов`язано ОСОБА_1 не чинити перешкоди у володінні, користуванні і розпорядженні власністю, звільнити квартиру від усіх речей, що їй належать, передати квартиру та ключі від неї законному представнику власника.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 01.02.2017 вказане рішення суду залишено без змін.

Постановою державного виконавця Мелітопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Пономаренко В.Ю. від 02.03.2017 відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 320/13248/14-ц, виданого 21.02.2017, про усунення перешкод у користуванні власником квартири АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_1 , як такої, що безпідставно проживає на жилій площі, без надання іншого житлового приміщення.

Постановою державного виконавця від 29.03.2017 відкладено проведення виконавчих дій з примусового виконання виконавчого листа № 320/13248/14-ц, виданого 21.02.2017 у зв`язку з поданням боржником касаційної скарги.

Постановою Верховного Суду від 17.07.2019 касаційна скарга ОСОБА_1 залишена без задоволення, рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 17.11.2016 та ухвала апеляційного суду Запорізької області від 01.02.2017 залишені без змін. Виконання рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 17.11.2016 та ухвали апеляційного суду Запорізької області від 01.02.2017 поновлено.

Постановою державного виконавця від 29.08.2019 поновлено виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 320/13248/14-ц, виданого 21.02.2017 про усунення перешкод у користуванні власником квартири АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_1 , як такої, що безпідставно проживає на жилій площі, без надання іншого житлового приміщення.

Постановою державного виконавця від 19.09.2019 виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 320/13248/14-ц, виданого 21.02.2017 про усунення перешкод у користуванні власником квартири АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_1 , як такої, що безпідставно проживає на жилій площі, без надання іншого житлового приміщення закінчено у зв`язку з виконанням рішення суду в повному обсязі.

Згідно довідки відділу реєстрації виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області від 22.08.2019 ОСОБА_1 знято з реєстрації за адресою АДРЕСА_2 .

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою обрано спосіб захисту порушено права, який не передбачено законодавством. Обґрунтування позивачкою своїх позовних вимог зводиться до її незгоди з прийнятим судом рішення, яке набрало законної сили та на даний час виконано у повному обсязі. Позивачкою не доведено факту порушення їх прав з боку відповідача Мелітопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), заявлені нею вимоги не ґрунтуються на вимогах законодавства, є безпідставними.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційного суду. 

Відповідно до ч.1 ст. 431 ЦПК України виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб) регулюється розділом VI ЦПК України.

Зі змісту вимог статті 432 ЦПК України вбачається, що суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника  визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин. Суд розглядає заяву у судовому засіданні з повідомленням стягувача та боржника і постановляє ухвалу. 

Про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, суд постановляє ухвалу. Якщо стягнення за таким виконавчим документом уже відбулося повністю або частково, суд одночасно з вирішенням вказаних питань на вимогу боржника стягує на його користь безпідставно одержане стягувачем за виконавчим документом. Ухвала суду за результатами розгляду заяви може бути оскаржена у порядку, встановленому цим Кодексом.

Отже, питання щодо визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню визначено цивільно-процесуальним законодавством шляхом звернення до суду, який видав цей документ, з відповідною заявою у визначених законом випадках, а саме: якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Звернення до суду з вимогами про визнання виконавчого документу (виконавчого листа) таким, що не підлягає виконанню в порядку позовного провадження, пред`являючи ці вимоги до державної виконавчої служби діючим процесуальним законодавством не передбачено.

Таким чином, вибраний позивачкою спосіб захисту не відповідає процесуальному законодавству.

Судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення, а тому не є суттєвими і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року № 540-IX (далі – Закон № 540-IX).

За змістом підпункту 3 пункту 12 розділу XII «Прикінцевих положень» вказаного Закон № 540-IX під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 28 лютого 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) процесуальні строки щодо касаційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Повна постанова складена 8 липня 2020 року.

Судді:                                                                С. В. Кухар

                                                               О. В. Крилова

О. З. Поляков