ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

16 вересня 2020 р.	м.Одеса	Справа № 400/515/20	
Головуючий в 1 інстанції: Птичкіна В.В.
          
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду 
у складі: головуючої судді – Шевчук О.А.,
суддів: Бойка А.В., Федусика А.Г.,

розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 13 квітня 2020 року, ухвалене у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження у м.Миколаєві у справі   за позовом ОСОБА_1 до  Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії
ВСТАНОВИЛА: 
В січні 2020 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до відповідача, та просив визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації щорічної основної відпустки за 2016 рік тривалістю 20 календарних днів, додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 03.10.2019; зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію  щорічної основної відпустки за 2016 рік тривалістю 20 календарних днів, додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 03.10.2019р.; зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 провести нарахування та виплату середнього заробітку за весь час затримки виплат належних сум з 04.10.2019 р. по день фактичного розрахунку.
В обґрунтування позову зазначалось, що  станом на день прийняття наказу про виключення його зі списків особового складу відповідач не провів з ним розрахунків щодо виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні соціальної відпустки, передбаченої Законом України від 21.10.1993 № 3551-ХІІ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі - Закон № 3551-ХІІ) та щорічної відпустки за 2016 рік тривалістю 20 календарних днів. У зв`язку з цим, з посиланням на статті 116, 117 Кодексу законів про працю України, зазначав про наявність підстав для зобов`язання відповідача провести нарахування та виплату позивачу середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 13 квітня 2020 року позов задоволено частково.  Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1   щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1  грошової компенсації щорічної основної відпустки за 2016 рік тривалістю 10 календарних днів та додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з з 2016 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 03.10.2019.  Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію щорічної основної відпустки за 2016 рік тривалістю 10 календарних днів та грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 03.10.2019.  Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплат належних сум з 04.10.2019 по день фактичного розрахунку.  У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням, Військова частина НОМЕР_1 надали апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення  з Військової частини НОМЕР_1 на користь позивача  розміру середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.  Доводами апеляційної скарги  зазначено, що компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки позивач не отримував у зв`язку з відсутністю у відповідача наказу командира військової частини-польова пошта НОМЕР_2 від 15.06.2016 № 143 та неможливість через це установити невикористану частину щорічної основної відпустки. Апелянт фактично не зазначає жодних порушень норм права судом першої інстанції, а лише просить розглянути дану справуу у призмі не умисного порушення права позивача  на компенсації.
У відзиві на апеляційну скаргу, Військова частина НОМЕР_3 , що розрахунок індексації грошового забезпечення є компетенцією відповідача як органу, в якому позивач проходив службу, і який виплачував йому грошове  забезпечення.
Відповідно до ч. 8 ст. 262 КАС України при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їхні усні пояснення. Судові дебати не проводяться.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.263 КАС України суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо: оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.
Згідно з ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю;                 2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Як вбачається з матеріалів справи, судом першої інстанції справу було розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження.
Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що Позивач має статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії   НОМЕР_4 , виданим 01.06.2016.
Позивач проходив військову службу у  Військовій частині-польова пошта НОМЕР_2 та Військовій частині НОМЕР_1 (раніше – Військова частина-польова пошта НОМЕР_5 ).
Наказом командира військової частини-польова пошта НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 15.06.2016 № 143 позивача виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. Згідно з пунктом 9 цього наказу позивача наказано вважати таким, що вибув до нового місця служби до Військової частини – польова пошта НОМЕР_5 . Щорічна основна відпустка за 2016 рік використана в обсязі 10 діб в період з 16.03.2016 по 25.03.2016.
Доданим до відзиву витягом з наказу командира військової частини-польова пошта НОМЕР_5 (по стройовій частині) від 18.09.2016 № 262 підтверджується надання позивачу щорічної основної відпустки тривалістю 10 діб в період з 18.09.2016 по 27.09.2016.
Тобто позивач використав щорічну основну відпустку за 2016 рік в обсязі 20 календарних днів.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 03.10.2019р.  № 276 позивача виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення та направлено для зарахування на військовий облік до Миколаївського ОМВК.
20.11.2019 позивач звернувся до відповідача із запитами щодо надання грошової компенсації невикористаної додаткової відпустки як учаснику бойових дій з 2016-2019 роки та щорічної основної відпустки тривалістю 20 діб за 2016 рік, але листом від 28.12.2019р.              № 1/225 отримав відмову у виплаті грошової компенсації додаткової відпустки. Матеріали справи не містять доказів результатів розгляду відповідачем запита позивача щодо виплати грошової компенсації щорічної основної відпустки.
Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що  16.05.2019 Верховний Суд розглянув зразкову справу № 620/4218/18 та справа, що розглядається, відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи. Суд встановив, що відповідач  при звільненні з військової служби   не провів із позивачем розрахунок у повному обсязі, тому дійшов висновку про задоволення позову. 
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Судом встановлено, що апелянт не оскаржує рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 13 квітня 2020 року   в частині   не нарахування та  не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації щорічної основної відпустки за 2016 рік тривалістю 10 календарних днів та додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 03.10.2019, тобто Військова частина НОМЕР_1 визнає факт бездіяльності, щодо не проведення цих виплат при звільненні.
З оглядну на такі обставини, слід зазначити, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу з працівником у визначені строки є підставою для відповідальності, передбаченою ст. 117 Кодексу законів про працю України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
За змістом п.242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого указом Президента України від  10.12.2008 року № 1153/2008 вбачається, що після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира військової частини про звільнення, військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.
Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням.
Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового та начальницького складу - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.
Такі  питання врегульовані Кодексом законів про працю України, оскільки за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному                законі.
Враховуючи те, що спеціальним законодавством не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, вважаю правомірною можливість застосувати до спірних правовідносин приписів Кодексу законів про працю України, зокрема, норм статей 116 та 117, як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби військовослужбовців.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 31.10.2019 року по справі № 825/598/17, від 31.10.2019 року по справі № 2340/4192/18.
Відповідно до частини 1 ст. 47 Кодексу законів про працю України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення провести з працівником розрахунок у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення працівника. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Частина 1 ст. 117 КЗпП передбачає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Частиною другою статті 117 Кодексу законів про працю України передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.
Аналогічна правова позиція викладена у   постанові Великої Палати від             26.02.2020 у справі №821/1083/17.
Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Таким чином, колегія суддів зазначає, що  не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу з працівником у визначені строки є підставою для відповідальності, передбаченою ст. 117 Кодексу законів про працю України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Апелянт в апеляційній скарзі фактично не зазначає жодних порушень норм права судом першої інстанції при ухвалені рішення, а лише просить розглянути дану справу у призмі не умисного порушення права позивача  на компенсації, тобто судова колегія вважає, що апелянт не заперечує, щодо порушеного права позивача.
На підставі вищевикладеного, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що рішення суду ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права. Доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеній постанові, у зв`язку з чим підстав для її скасування не вбачається. 
Відповідно до ч.1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись  ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 – залишити без задоволення.
Рішення  Миколаївського окружного адміністративного суду від 13 квітня 2020   року – залишити без змін.
Відповідно до ст. 329 КАС України постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча суддя:                                                                                          О.А. Шевчук 

Суддя:                                                                                                             А.В. Бойко 

          Суддя:                                                                                                             А.Г. Федусик