ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2020 року 
м. Київ
справа № 752/8033/14
адміністративне провадження № К/9901/2913/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: Соколова   В.М., Білак М.В., Загороднюка А.Г., розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 23 червня 2016   року (судді Кучма А.Ю., Епель О.В., Шурко О.І.) у справі № 752/8033/14 за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, міського голови міста Івано-Франківська Анушкевичуса Віктора Анрюсовича про визнання незаконними розпоряджень, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди, 
УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування
У травні 2014 року позивач звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради (далі - Виконком; відповідач-1), міського голови м. Івано-Франківська Анушкевичуса Віктора Анрюсовича (далі - відповідач-2), у якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив:
- визнати незаконними розпорядження міського голови м. Івано-Франківська Анушкевичуса В.А. № 539-к від 09 липня 2013 року «Про накладення дисциплінарного стягнення на ОСОБА_1 та скасування надбавки за високі досягнення у праці», №   154-к від 03 квітня 2014 року «Про накладення дисциплінарного стягнення на ОСОБА_1 », № 187-с від 25 квітня 2014 року «Про звільнення з роботи ОСОБА_1 »;
- поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника управління економічного та інтеграційного розвитку Виконкому з 28 травня 2014 року;
- стягнути з відповідача-1 на користь позивача 93   375,00 грн відшкодування за завдану матеріальну шкоду зі збільшенням вищевказаної суми в розмірі середньомісячної заробітної плати (3   308,00 грн) за кожен повний додатковий місяць вимушеного безробіття;
- стягнути моральну шкоду в розмірі 150   000,00 грн. 
Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що з травня 2011 року працював на посаді заступника начальника управління економічного та інтеграційного розвитку Виконкому. Розпорядженнями відповідача-2 № 539-к від 09 липня 2013 року та №   154-к від 03 квітня 2014 року позивачу оголошено догани, а розпорядженням №   187-с від 25 квітня 2014 року - звільнено з роботи згідно з пунктом 3 статті 40 Кодексу законів про працю (далі - КЗпП України). На думку позивача, фактично догани йому були винесені по надуманим підставам, а тому звільнення за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього правилами внутрішнього трудового розпорядку, є незаконним. 
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 26 березня 2015 року позовну заяву ОСОБА_1 у частині позовних вимог про визнання незаконним розпорядження міського голови міста Івано-Франківська Анушкевичуса В.А. «Про накладення дисциплінарного стягнення на ОСОБА_1 та скасування надбавки за високі досягнення у праці» № 539-к від 09 липня 2013 року - залишено без розгляду.
Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 26 березня 2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання незаконними розпоряджень міського голови міста Івано-Франківська Анушкевичуса В.А. «Про накладення дисциплінарного стягнення на ОСОБА_1 » № 154-к від 03 квітня 2014   року та «Про звільнення з роботи ОСОБА_1 » № 187-с від 25 квітня 2014   року, поновлення на посаді заступника начальника управління економічного та інтеграційного розвитку Виконкому з 28 травня 2014 року, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди - відмовлено.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що станом на день ухвалення рішення у даній справі розпорядження міського голови міста Івано-Франківська Анушкевичуса В.А. «Про накладення дисциплінарного стягнення на ОСОБА_1 та скасування надбавки за високі досягнення у праці» від 09 липня 2013 року № 539-к та «Про накладення дисциплінарного стягнення на ОСОБА_1 » від 03 квітня 2014 року № 154-к є чинними та в установлений законом спосіб не скасовані, а тому розпорядження міського голови міста Івано-Франківська Анушкевичуса В.А. «Про звільнення з роботи ОСОБА_1 » № 187-с від 25.04.2014 є законним та обґрунтованим. 
Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 02 липня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Скасовано ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 26 березня 2015 року, а справу № 752/8033/14 у вказаній частині позовних вимог ОСОБА_1 направлено до Голосіївського районного суду м. Києва для продовження розгляду.
Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 02   лютого 2016 року, позов ОСОБА_1 про визнання незаконним розпорядження міського голови міста Івано-Франківська Анушкевичуса В.А. № 539-к від 09 липня 2013 року «Про накладення дисциплінарного стягнення на ОСОБА_1 та скасування надбавки за високі досягнення у праці» - задоволено. 
Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 23 червня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Голосіївського районного суду м. Києва від 26 березня 2015 року скасовано та ухвалено нову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання незаконними розпоряджень, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди - задоволено частково. Скасовано розпорядження міського голови міста Івано-Франківська Анушкевичуса В.А. «Про накладення дисциплінарного стягнення на ОСОБА_1 » № 154-к від 03 квітня 2014 року. Скасовано розпорядження міського голови міста Івано-Франківська Анушкевичуса В.А. «Про звільнення з роботи ОСОБА_1 » № 187-с від 25 квітня 2014 року. Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника управління економічного та інтеграційного розвитку Виконкому з 28 травня 2014 року. Стягнуто з Виконкому на користь позивача середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 93   375,00 грн. В іншій частині позовні вимоги залишено без задоволення.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та частково задовольняючи позовні вимоги, суд апеляційної інстанції виходив з того, що підставою для розірвання трудового договору за пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України є саме систематичне невиконання працівником трудових обов`язків. Такими, що систематично порушують трудову дисципліну, визнаються працівники, які мають дисциплінарне або громадське стягнення за порушення трудової дисципліни та порушили її знову протягом року з дня застосування стягнення за перше порушення. Оскільки розпорядження № 539-к від 09 липня 2013 року скасоване судовим рішенням, що набрало законної сили, та беручи до уваги, що колегія суддів дійшла висновку про скасування розпорядження № 154-к від 03 квітня 2014 року, то розпорядження міського голови міста Івано-Франківська Анушкевичуса В.А. «Про звільнення з роботи ОСОБА_1 » № 187-с від 25 квітня 2014 року підлягає скасуванню, а позивач - поновленню на посаді заступника начальника управління економічного та інтеграційного розвитку виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради з 28 квітня 2014 року.
Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 07 вересня 2016 року заяву ОСОБА_1 про роз`яснення постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 23 червня 2016 року та виправлення у ній описки - задоволено частково. У п`ятому абзаці короткого та повного тексту резолютивної частини постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 23 червня 2016 року замість дати поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника управління економічного та інтеграційного розвитку Виконкому з « 28 травня 2014 року» вважати правильною « 28 квітня 2014 року».
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги та її рух у касаційній інстанції
Не погодившись з постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 23 червня 2016 року, Виконком подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі постанову Голосіївського районного суду м. Києва від 26 березня 2015 року.
Скаржник вказує, що невиконання заступником начальника управління економічного та інтеграційного розвитку ОСОБА_1 без поважних причин обов`язків, покладених на нього правилами внутрішнього трудового розпорядку, з урахуванням застосованих до нього дисциплінарних заходів - накладення стягнення у вигляді двох доган, які не втратили юридичної сили за давністю та зняті достроково, стали підставою для застосування до позивача пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України. Також скаржник звертає увагу на те, що середній заробіток за час вимушеного прогулу підлягає стягненню на користь особи не більше, ніж за один рік, а тому виплата ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу повинна становити не більше 19   849,20 грн. Крім цього скаржник зазначає про те, що премії та надбавки не є обов`язковими виплатами, а виключно правом керівника, яке реалізується за відповідних умов, а тому позовні вимоги про стягнення компенсації задоволенню не підлягають. 
Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 04 серпня 2016 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.
У запереченнях на касаційну скаргу Виконкому позивач просить відмовити в її задоволенні та залишити в силі постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 23 червня 2016 року. Зазначає, що касаційна скарга відповідача-1 містить лише загальні посилання на нормативні акти без прив`язки до фактичних обставин справи. Відповідачами, як суб`єктами владних повноважень, не було надано доказів, які б підтверджували їхні доводи та заперечення. У касаційній скарзі наведено розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який не відповідає середньомісячному заробітку позивача за останні два місяці роботи. Позивач вважає, що оскільки накладені на нього дисциплінарні стягнення у вигляді доган у судовому порядку визнані незаконними та скасовані, то зняті з нього та невиплачені суми надбавок і премій повинні бути також компенсовані. 
15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон №   2147-VIII), яким Кодекс адміністративного судочинства України (далі - КАС України) викладено в новій редакції.
На підставі підпункту 4 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України в редакції Закону № 2147-VIII зазначену касаційну скаргу передано на розгляд Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено склад судової колегії: Бевзенко В.М. (суддя-доповідач), Шарапа В.М., Данилевич Н.А.
23 квітня 2020 року відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, який здійснено на підставі розпорядження від 23 квітня 2020 року № 644/0/78-20, у зв`язку зі зміною спеціалізації та введенням до іншої судової палати судді-доповідача Бевзенка В.М. (рішення зборів суддів Верховного Суду в Касаційному адміністративному суді від 16 квітня 2020 року № 5), визначено новий склад суду: Соколов   В.М. - головуючий суддя (суддя-доповідач), Білак М.В., Загороднюк А.Г.
Ухвалою від 11 серпня 2020 року Верховний Суд у складі судді Касаційного адміністративного суду Соколова В.М. провів необхідні дії з підготовки справи до касаційного розгляду та призначив її до розгляду в порядку письмового провадження за наявними матеріалами.
Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи
На підставі розпорядження міського голови міста Івано-Франківська Анушкевичуса   В.А. «Про призначення за переведенням на посаду ОСОБА_1 » від 04 травня 2011 року № 71-с позивача призначено за переведенням на посаду заступника начальника управління економічного та інтеграційного розвитку Виконкому з 04 травня 2011 року з окладом згідно штатного розпису, як такого, що успішно пройшов стажування.
Розпорядженням міського голови міста Івано-Франківська Анушкевичуса В.А. від 09 липня 2013 року № 539-к «Про накладення дисциплінарного стягнення на ОСОБА_1 та скасування надбавки за високі досягнення у праці» за неналежне виконання службових обов`язків, а саме відсутність 12 червня 2013 року без поважних причин на засіданні міської комісії з легалізації заробітної плати та зайнятості населення, ОСОБА_1 , заступнику начальника управління економічного та інтеграційного розвитку Виконкому, оголошено догану та скасовано надбавку за високі досягнення у праці.
Розпорядженням міського голови м. Івано-Франківська Анушкевичуса В.А. від 03 квітня 2014 року № 154-к «Про накладення дисциплінарного стягнення на ОСОБА_1 » за невиконання розпорядження міського голови № 35-с від 20 січня 2014 року «Про проведення щорічної оцінки виконання посадовими особами місцевого самоврядування покладених на них обов`язків і завдань у 2013 році», що є порушенням п.п. 6) п. 3.1 Розділу ІІІ Правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників Виконкому, ОСОБА_1 , заступнику начальника управління економічного та інтеграційного розвитку Виконкому, оголошено догану.
Розпорядженням міського голови м. Івано-Франківська Анушкевичуса В.А. від 25 квітня 2014 року № 187-с «Про звільнення з робота ОСОБА_1 » за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених правилами внутрішнього трудового розпорядку, згідно з пунктом 3 статті 40 КЗпП України, ОСОБА_1 , заступника начальника управління економічного та інтеграційного розвитку Виконкому, звільнено із займаної посади з 28 квітня 2014 року.
Не погодившись з накладенням дисциплінарних стягнень та звільненням, позивач звернувся до суду за даним позовом за захистом своїх прав і законних інтересів.
Застосування норм права, оцінка доказів та висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Положеннями частини третьої статті 3 КАС України визначено, що провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
Пунктом 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-IX), який набрав чинності 08 лютого 2020 року, установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Отже, касаційний розгляд здійснюється за правилами, що діяли до набрання чинності цим Законом, а саме за правилами КАС України в редакції зі змінами, внесеними Законом України від 19 грудня 2019 року № 394-IX.
Приписами частини першої статті 341 КАС України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних рішень визначені в статті 242 КАС України, відповідно до якої рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Верховний Суд, надаючи оцінку правильності застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права в межах доводів і вимог касаційної скарги, виходить з наступного.
Обсяг судового контролю в адміністративних справах визначено частиною другою статті 2 КАС України, в якій зазначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10)   своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Тож адміністративні суди мали з`ясувати, чи були дії відповідача здійснені в межах повноважень, відповідно до закону та з дотриманням установленої процедури, а також, чи було його рішення прийнято на законних підставах.
Частиною другою статті 19 Конституції України установлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правові, організаційні, матеріальні та соціальні умови реалізації громадянами України права на службу в органах місцевого самоврядування, загальні засади діяльності посадових осіб місцевого самоврядування, їх правовий статус, порядок та правові гарантії перебування на службі в органах місцевого самоврядування визначені в Законі України від 07 червня 2001 року № 2493-III «Про службу в органах місцевого самоврядування» (далі - Закон № 2493-III; у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). 
У статті 1 цього Закону закріплено, що служба в органах місцевого самоврядування - це професійна, на постійній основі діяльність громадян України, які займають посади в органах місцевого самоврядування, що спрямована на реалізацію територіальною громадою свого права на місцеве самоврядування та окремих повноважень органів виконавчої влади, наданих законом. 
Посадовою особою місцевого самоврядування є особа, яка працює в органах місцевого самоврядування, має відповідні посадові повноваження щодо здійснення організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій і отримує заробітну плату за рахунок місцевого бюджету (стаття 2 Закону).
Відповідно до частини третьої статті 7 Закону № 2493-III на посадових осіб місцевого самоврядування поширюється дія законодавства України про працю з урахуванням особливостей, передбачених цим Законом. 
Згідно з приписами частини першої статті 20 Закону № 2493-III, крім загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України, служба в органах місцевого самоврядування припиняється на підставі і в порядку, визначених Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», цим та іншими законами України, а також у разі: 
порушення посадовою особою місцевого самоврядування Присяги, передбаченої статтею 11 цього Закону; 
порушення умов реалізації права на службу в органах місцевого самоврядування (стаття 5 цього Закону); 
неподання відомостей або подання посадовою особою місцевого самоврядування неправдивих відомостей щодо її доходів у встановлений термін (стаття 13 цього Закону); 
виявлення або виникнення обставин, що перешкоджають перебуванню на службі, чи недотримання вимог, пов`язаних із проходженням служби в органах місцевого самоврядування (стаття 12 цього Закону); 
досягнення посадовою особою місцевого самоврядування граничного віку перебування на службі в органах місцевого самоврядування (стаття 18 цього Закону). 
Отже, служба в органах місцевого самоврядування може бути припинена як на загальних підставах, передбачених КЗпП України, так і на підставах, передбачених спеціальним законодавством, а саме Законом № 2493-III.
З установлених судами фактичних обставин справи слідує, що заступника начальника управління економічного та інтеграційного розвитку Виконкому ОСОБА_1 звільнено із займаної посади на підставі положень КЗпП України, а саме пункту 3 частини першої статті 40.
За змістом пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України (у редакції, чинній на час звільнення позивача), трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. 
Виходячи зі змісту даної норми, для звільнення працівника за систематичне порушення трудової дисципліни необхідно, щоб він учинив конкретний дисциплінарний проступок, тобто допустив невиконання або неналежне виконання трудових обов`язків, і щоб це невиконання або неналежне виконання трудових обов`язків було протиправним та винним і носило систематичний характер, а за попередні порушення трудової дисципліни (одне чи декілька) до працівника застосовувались заходи дисциплінарного чи громадського стягнення з додержанням порядку їх застосування, але вони не дали позитивних наслідків і працівник знову вчинив дисциплінарний проступок.
Систематичним порушенням трудової дисципліни вважається порушення, вчинене працівником, який і раніше порушував трудову дисципліну, за що притягувався до дисциплінарної відповідальності та порушив її знову.
Під час вирішення питання щодо правомірності наказу про звільнення за пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України суд зобов`язаний перевірити всі накази про накладення дисциплінарного стягнення, які ввійшли в систему для звільнення, незалежно від того, чи оскаржувався кожен наказ окремо в установленому законом порядку. Лише правомірно накладені стягнення можуть ураховуватись і бути підставою для звільнення працівника за пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України.
Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд у постанові від 25 червня 2018 року у справі № 714/395/17 та інших.
Як зазначалося вище, підставою для прийняття міським головою міста Івано-Франківська Анушкевичуса В.А. розпорядження від 25 квітня 2014 року № 187-с «Про звільнення з роботи ОСОБА_1 » визначено раніше видані розпорядження міського голови від 09 липня 2013 року № 539-к «Про накладення дисциплінарного стягнення на ОСОБА_1 та скасування надбавки за високі досягнення у праці» та від 03 квітня 2014 року № 154-к «Про накладення дисциплінарного стягнення на ОСОБА_1 ».
Однак, розпорядження від 09 липня 2013 року № 539-к визнано протиправним і скасовано постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 02 лютого 2016 року. Рішення набрали законної сили в порядку статті 254 КАС України.
Водночас, оспорюваному позивачем розпорядженню від 03 квітня 2014 року № 154-к була надана правова оцінка Київським апеляційним адміністративним судом у постанові від 23 червня 2016 року, яка є предметом касаційного перегляду.
За змістом указаного розпорядження, ОСОБА_1 оголошено догану за невиконання розпорядження міського голови № 35-с від 20 січня 2014 року «Про проведення щорічної оцінки виконання посадовими особами місцевого самоврядування покладених на них обов`язків і завдань у 2013 році», що є порушенням п.п. 6) п. 3.1 Розділу ІІІ Правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників Виконкому. 
Положеннями статті 17 Закону № 2493-III визначено, що метою оцінки ділових та професійних якостей, а також кваліфікації посадових осіб місцевого самоврядування, крім осіб, зазначених у частині другій цієї статті, посадові особи місцевого самоврядування один раз на 4 роки підлягають атестації. 
Атестації не підлягають сільські, селищні, міські голови, голови районних у містах, районних і обласних рад, секретарі сільських, селищних, міських рад, працівники патронатної служби, особи, які перебувають на посаді менше одного року, молоді спеціалісти, вагітні жінки чи жінки, які працюють менше одного року після виходу на роботу з відпустки по вагітності і пологах чи догляду за дитиною, особи, прийняті на посаду на визначений строк. 
Відповідно до статті 17 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» Кабінетом Міністром України прийнято постанову від 26 жовтня 20001 року № 1440 «Про затвердження Типового положення про проведення атестації посадових осіб місцевого самоврядування».
Цим Положенням передбачено, що з метою підвищення ефективності діяльності посадових осіб місцевого самоврядування (далі - посадові особи) один раз на 4 роки проводиться їх атестація, під час якої оцінюються результати роботи, ділові та професійні якості, виявлені працівниками при виконанні обов`язків, визначених типовими професійно-кваліфікаційними характеристиками посад і відображених у посадових інструкціях, що затверджуються сільським, селищним, міським головою, головою районної у місті, районної, обласної ради. 
За результатами атестації атестаційна комісія робить один з таких висновків: про відповідність займаній посаді; про відповідність займаній посаді з певних умов (здобуття освіти, проходження стажування, набуття відповідних навичок, підвищення кваліфікації тощо); про невідповідність займаній посаді (пункт 13). Результати атестації та щорічної оцінки виконання посадовими особами покладених на них завдань і обов`язків заносяться до особової справи посадової особи. Вони розглядаються під час вирішення питань просування по службі, присвоєння чергового рангу, встановлення передбачених законодавством надбавок або зміни їх розміру, у разі порушення в установленому порядку клопотання щодо продовження терміну перебування на службі в органах місцевого самоврядування, а також інших питань проходження служби (пункт 19). Посадова особа, визнана за результатами атестації такою, що не відповідає займаній посаді, звільняється з роботи відповідно до пункту 2 статті 40 Кодексу законів про працю України (пункт 21). 
З наведених норм Положення вбачається, що результати проведення атестації безпосередньо впливають на подальше проходження особою служби в органах місцевого самоврядування, оскільки наслідком незадовільного результату атестації може бути звільнення з роботи.
Проведення щорічної оцінки здійснюється з дотриманням вимог Загального порядку проведення щорічної оцінки виконання державними службовцями покладених на них обов`язків і завдань, затвердженого наказом Головного управління державної служби України від 31 жовтня 2003 року № 122, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 19 листопада 2003 року за № 1063/8384 (Загальний порядок втратив чинність 17 травня 2016 року).
Згідно з пунктами 1.4, 1.8 Загального порядку, порядок проведення щорічної оцінки в окремому державному органі визначається керівником відповідного органу (далі - керівник) з урахуванням загального порядку та особливостей кожного державного органу і затверджується наказом або іншим розпорядчим документом. 
Щорічна оцінка має здійснюватися в атмосфері довіри і справедливості, на засадах законності, прозорості, гласності, об`єктивності, неупередженості, рівноправності. 
Разом із тим, у ході розгляду справи апеляційним судом було встановлено, що ОСОБА_1 неодноразово наголошував на неможливості проведення стосовно нього щорічної оцінки без попереднього та неупередженого розгляду конфліктних ситуацій, які склалися між ним і посадовими особами Виконкому. З цього приводу позивач звертався до міського голови, його заступників, секретаря міської ради (службова записка № 233/01-20 від 26 лютого 2014 року, а також до начальника управління Білика Б.І. (службова записка № 257/01-20 від 04 березня 2014 року), однак на вказані службові записки відповідей не отримував.
Беручи до уваги вказані обставини, Верховний Суд погоджується з висловленою судом апеляційної інстанції позицією про те, що враховуючи наявність конфліктної ситуації, яка склалась між позивачем та посадовими особами відповідачів, а також не проведення службового розслідування з метою спростування безпідставних, на думку позивача, тверджень щодо неналежного виконання ним службових обов`язків (відсутність без поважних причин на засіданні міської комісії з легалізації заробітної плати та зайнятості населення, яка відбулась 12 червня 2013 року), - відповідачем не забезпечено атмосфери довіри і справедливості, на засадах законності, прозорості, гласності, об`єктивності, неупередженості, рівноправності при проведенні щорічної оцінки позивача.
З огляду на це, розпорядження від 03 квітня 2014 року № 154-к «Про накладення дисциплінарного стягнення на ОСОБА_1 » підлягає скасуванню.
Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
При цьому закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій статті 235, статті 240-1 КЗпП України, а відтак установивши, що звільнення відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.
Отже, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено.
Вищенаведене відповідає сталій практиці Верховного Суду. Зокрема, аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 826/12916/15, від 06 березня 2019 року у справі № 824/424/16-а, від 09 жовтня 2019 року у справі № П/811/1672/15, від 12 вересня 2019 року у справі №   821/3736/15-а, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № П/9901/101/18 (провадження № 11-217заі18).
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Таким чином, у разі визнання незаконним та скасування акту суб`єкта владних повноважень, відповідно до якого особу було звільнено із займаної посади, ефективних способом захисту та поновлення порушених прав в даному випадку буде поновлення позивача на посаді, з якої його було незаконно звільнено.
За таких обставин, ураховуючи вищезазначене та приписи пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України, розпорядження міського голови міста Івано-Франківська Анушкевичуса В.А. від 25 квітня 2014 року № 187-с «Про звільнення з роботи ОСОБА_1 » також не можна визнати таким, що відповідає вимогам закону. Відтак, апеляційний суд дійшов цілком правильного висновку про наявність підстав для його скасування із поновленням позивача на посаді.
Щодо середнього заробітку за час вимушеного прогулу, Суд зазначає наступне. 
Відповідно до статті 235 КЗпП України (в редакції, чинній на час ухвалення рішення судом апеляційної інстанції) при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. 
Передусім Верховний Суд відхиляє аргументи скаржника про те, що середній заробіток за час вимушеного прогулу підлягає стягненню не більше, ніж за один рік, оскільки виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу та будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин законодавством не передбачено. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 826/808/16.
Статтею 27 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100) визначено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. 
У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. 
Згідно з пунктом 5 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
За приписами пункту 8 Порядку № 100 Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. 
У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. 
Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. 
Аналіз наведених правових норм Порядку № 100 дає підстави для висновку, що для розрахунку суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу необхідно визначити розмір середньоденної заробітної плати позивача і кількість робочих днів, установлених за його посадою, за період з 28 квітня 2014 року по дату прийняття рішення судом про поновлення на роботі.
Однак, суд апеляційної інстанції норми статті 235 КЗпП України та Положення № 100 не застосовував.
Як видно з оскаржуваної постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 23 червня 2016 року, вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з Виконкому на його користь 93   375,00 грн відшкодування за завдану матеріальну шкоду зі збільшенням вищевказаної суми в розмірі середньомісячної заробітної плати (3   308,00 грн) за кожен повний додатковий місяць вимушеного безробіття, апеляційний суд виходив з положень статей 116, 117 КЗпП України, які регламентують питання відповідальності роботодавця за затримку розрахунку при звільненні. 
Проте, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні - це компенсаційна виплата за порушення права на оплату праці. Натомість, середній заробіток за час вимушеного прогулу не є тією виплатою, яка здійснюється при звільненні працівника, а в силу статті 235 КЗпП України вирішується одночасно з винесенням рішення про поновлення на роботі.
Суд апеляційної інстанції стягнув з відповідача-1 середній заробіток за час вимушеного прогулу позивача в сумі 93   375,00 грн, використавши наданий позивачем розрахунок. Однак, судом не наведено формулу, за якою цей розрахунок був перевірений у ході судового розгляду справи.
Крім того, судом апеляційної інстанції не витребувано у Виконкому довідку про доходи ОСОБА_1 за 2014- 2016 роки. Водночас, така довідка була самостійно надана відповідачем-1, однак уже після ухвалення судом апеляційної інстанції оскаржуваної постанови. 
У той же час, суд касаційної інстанції у силу положень статті 341 КАС України обмежений у праві встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Стосовно відшкодування матеріальної шкоди завданої необґрунтованим зняттям премій та надбавок, то слід зазначити, що за змістом статті 2 Закону України «Про оплату праці» структура заробітної плати складається з таких її видів: основна заробітна плата; додаткова заробітна плата, інші заохочувальні та компенсаційні виплати. При цьому, додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.
Отже, надбавки та премії входять до структури додаткової заробітної плати.
Частиною другою статті 233 КЗпП України визначено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. 
Отже, невиплата працівнику належної йому заробітної плати є підставою для звернення до суду з відповідним позовом. Така вимога не може бути включена до розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки правова природа та підстави виплати цих сум є різними.
Разом з тим, суд апеляційної інстанції належної уваги на це не звернув.
Що стосується позовної вимоги ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди, то Верховний Суд виходить з того, що судом апеляційної інстанції у задоволенні даної позовної вимоги було відмовлено і скаржник в цій частині не оскаржує постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 23 червня 2016 року. Відтак, відповідно до вимог статті 341 КАС України оскаржуване судове рішення у вказаній частині Суд не переглядає.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Росії», «Нєлюбін проти Росії»), повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
На підставі пункту 2 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.
За таких обставин Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, судове рішення -скасуванню у частині позовних вимог про стягнення з Виконкому на користь позивача 93   375,00 грн відшкодування за завдану матеріальну шкоду зі збільшенням вищевказаної суми в розмірі середньомісячної заробітної плати (3   308,00 грн) за кожен повний додатковий місяць вимушеного безробіття, а справа - направленню у цій частині на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Висновки щодо розподілу судових витрат
З огляду на результат касаційного розгляду судові витрати розподілу не підлягають. 
Керуючись пунктом 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 460-IX та статтями 341, 345, 349, 351, 353, 356, 359 КАС України в редакції зі змінами, внесеними Законом України від 19 грудня 2019 року № 394-IX, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради задовольнити частково.
2. Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 23 червня 2016 року у частині позовних вимог про стягнення з Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради на користь ОСОБА_1 93   375,00 грн відшкодування за завдану матеріальну шкоду зі збільшенням вищевказаної суми в розмірі середньомісячної заробітної плати (3   308,00 грн) за кожен повний додатковий місяць вимушеного безробіття - скасувати. 
3. Справу № 752/8033/14 у вказаній частині направити на новий судовий розгляд до Шостого апеляційного адміністративного суду.
4. В іншій частині постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 23 червня 2016 року - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді	В.М. Соколов М.В. Білак   А.Г. Загороднюк