ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 609/1648/19	Головуючий у 1-й інстанції Ковтунович О.В. 	
Провадження № 22-ц/817/482/20 	Доповідач - Дикун С.І.	
Категорія - 304090000 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 липня 2020 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Дикун С.І. 
суддів -  Костів О. З., Парандюк Т. С., 
з участю секретаря - Кантицька О.І. 
та учасників справи: представника 
Акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк” Панькова О.П.; відповідача ОСОБА_1 
       розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №609/1648/19 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк” на рішення Шумського районного суду Тернопільської області від 04 лютого 2020 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк” до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, ухваленого суддею Ковтуновичем О.В., повне рішення суду складено 04 лютого 2020 року, -

ВСТАНОВИВ: 
       17 грудня 2019 року АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по договору кредиту в сумі 126670 грн. 85 коп.
       Позов обґрунтований тим, що відповідно до укладеного договору №б/н від 24.07.2008 року, відповідач ОСОБА_1 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 4200 грн. 00 коп. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,8% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач ОСОБА_1 неналежним чином не виконує умови кредитного договору №б/н від 24.07.2008 р., внаслідок чого утворилась заборгованість станом на 31.10.2019 р. яка складається із 3418 грн. 92 коп. заборгованості за кредитом; 211964 грн. 34 коп. заборгованості за відсотками за користування кредитом. Оскільки законодавством не передбачено вимагати бід боржника повернення повної суми заборгованості, а кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суму заборгованості за кредитом, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №б/н від 24.07.2008 р. у сумі 126670 грн. 85 коп., яка складається з 3418 грн. 92 коп. заборгованості за тілом кредиту, 123251 грн. 93 коп. заборгованості по відсотках за користування кредитом за період з 24.07.2008 р. по 30.12.2018 р. та судові витрати в сумі 1921,00 грн.
Рішенням Шумського районного суду Тернопільської області від 04 лютого 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ “Приват Банк” заборгованість за кредитом в сумі 3418 грн. 92 коп. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ “Приват Банк” 51 грн. 85 коп. судового збору. У задоволенні іншої частини вимог відмовлено.
       Не погоджуючись із рішенням суду, АТ КБ “Приват Банк”, подало апеляційну скаргу в якій посилається на порушення судом норм матеріального і процесуального права, незаконність, необгрунтованість та безпідставність рішення суду в частині вирішення позовних вимог щодо відмови у стягненні відсотків та просить рішення суду в цій частині скасувати та задовольнити вимоги банку, а також стягнути з позивача судові витрати.
       Апеляційна скарга мотивована тим, що суд зробив помилковий висновок про відсутність підстав для стягнення з відповідача процентів по кредиту та не звернув увагу на умови кредитного договору №б/н від 24.07.2008 р., відповідно до яких відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 4200 грн. 00 коп. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,8% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків по кредиту. АТ КБ “Приват Банк” вважає що суд першої інстанції оскарженим рішенням не тільки призводить до нехтування принципами платності кредитного договору, а ще і наносить істотну шкоду усім споживачам банківських послуг, банку та у цілому — порушує стабільність функціонування фінансового сектору держави, а також ігнорує, що важливою ознакою кредитної операції є те, що вона надається за рахунок залучених грошових коштів.
       Відзиву на апеляційну скаргу від відповідача ОСОБА_1 не було подано.
       У суді апеляційної інстанції представник позивача підтримав вимоги апеляційної скарги в її межах. 
       Відповідач апеляційної скарги не визнав, посилається, що не укладав кредитного договору б/н від 24.07.2008 року та не отримував кредитних коштів саме за цим договором. Вказує, що позивачем не було долучено до справи самого кредитного договору б/н від 24.07.2008 року на який він посилається як на підставу стягнення заборгованості. Апеляційну скаргу просить залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Частиною 1 статті 368 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. 
       Згідно із частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2102* 100 = 210200 грн), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. Тобто, справа з ціною позову 126670 грн. 85 коп. підлягала розгляду судом апеляційної інстанції без виклику учасників, однак, у зв`язку із необхідністю з`ясування конкретних обставин, які мають значення для повного, об`єктивного та всестороннього розгляду справи, справа розглядається з викликом учасників справи, відповідно до вимог ч.3 ст.369 ЦПК України. 
Відповідно до Закону України від 30 березня 2020 року №540-ІХ “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій, у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19) (cкорочено — Закон №540-ІХ), яким розділ ХІІ “Прикінцеві положення” ЦПК України доповнено п.3, строки апеляційного розгляду справи, передбачені ст.371 ЦПК України, продовжені на строк дії карантину, а тому підстави вирішувати питання в порядку ч.2 ст.371 ЦПК України щодо продовження строку розгляду апеляційної скарги у даній справі відсутні.
       Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Рішення Шумського районного суду Тернопільської області від 04 лютого 2020 року оскаржується виключно в межах вирішення судом позовних вимог про стягнення процентів за користування кредитом, а тому підстави для перегляду рішення суду в іншій частині в апеляційного суду відсутні відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України.
       Апеляційним судом установлено, що АТ КБ "ПриватБанк", пред`являючи позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором, посилався на укладення між ОСОБА_1 та АТ КБ "ПриватБанк" кредитного договору б/н від 24.07.2008 року за умовами якого ОСОБА_1 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 4200 грн. 00 коп. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,8% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. (а.с.2-5). 
Однак, матеріали справи не містять оригіналу чи належно засвідченої копії договору б/н від 24.07.2008 року із якого би вбачалися погоджені в установленому порядку умови кредитування, зокрема, щодо сплати конкретно установленого розміру відсотків за користування кредитом.
       Відповідач, будучи допитаним апеляційним судом, заперечив факт укладання із позивачем кредитного договору б/н від 24.07.2008 року та отримання за таким договором кредитних коштів. Вказує, що позивачем не було долучено до справи самого кредитного договору б/н від 24.07.2008 року на який він посилається як на підставу стягнення заборгованості. Разом із тим, рішення суду в частині стягнення основної заборгованості відповідач не оскаржує.
       Відповідно до частини третьої і четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
       Застосовуючи принцип диспозитивності, що закріплений у статті 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. 
       Отже, саме позивач, як особа, що на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову.
       Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
       Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених цим Кодеком. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
       Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
       Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
       Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість по відсоткам за користування кредитом.
       Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Умови та правила надання банківських послуг як невід`ємні частини спірного договору.
       При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету, а також те, що вказаний документ на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містив умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами.
       Крім того, роздруківка належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.
       За таких обставин, суд дійшов правильного висновку, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ "ПриватБанк" в період - з часу виникнення спірних правовідносин (24.07.2008 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (17.12.2019 року), і кредитор міг додати до позовної заяви Умови у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
       Враховуючи, що доказів укладення з відповідачем кредитного договору б/н від 24.07.2008 року, на виконання якого позивач просить стягнути заборгованість, із узгодженням сторонами у письмовому вигляді таких умов, як сплата процентів за користування кредитними коштами позивачем не надано, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відмову у стягненні процентів за користування кредитом за кредитним договором б/н від 24.07.2008 року.
Копія заяви ОСОБА_1 (а.с.10) про відкриття рахунку та надання послуг від 13.08.2008 року на суму кредитного ліміту 500 грн., базовою процентною ставкою 22,8% обґрунтовано не прийнята судом першої інстанції на підтвердження узгодження розміру процентів за користування кредитом за кредитним договором б/н від 24.07.2008 року, оскільки така заява підписана Поповичем П.А. 13.08.2008 року, та у ній не вказано, що вона стосується умов кредитного договору б/н від 24.07.2008 року, докази укладення якого в матеріалах справи відсутні. З урахуванням наведеного, колегія суду не приймає посилання в апеляційній скарзі АТ КБ “Приват Банк” на вказану заяву.
Твердження апеляційної скарги, що АТ КБ “Приват Банк” виконав умови договору та у виписці по рахунку, що додається до апеляційної скарги, поінформував відповідача про відсотки за кредитом та їх зміну, колегія суддів вважає неспроможними. Виписка по рахунку не була подана позивачем суду першої інстанції, а тому апеляційний суд відповідно до вимог ч.3 ст. 367 ЦПК України, не може приймати такий доказ. Окрім того, із вказаної виписки по рахунку не вбачається, що вона стосується спірного кредитного договору б/н від 24.07.2008 року, який не було подано ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду.
Підстав для скасування рішення суду в оскарженій його частині з мотивів, наведених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.
Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України судові витрати покласти на сторони в межах ними понесених сум.
Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк “Приват Банк” залишити без задоволення.
Рішення Шумського районного суду Тернопільської області від 04 лютого 2020 року залишити без змін.
       Судові витрати покласти на сторони в межах ними понесених сум.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, окрім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.
       Повний текст постанови складено 07 липня 2020 року.

Головуючий          Дикун С.І.

Судді:         Парандюк Т.С.

Костів О.З.