КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД  

 Справа № 22-ц/824/10844/2020                Головуючий в 1-й інстанції - Шевченко Т.М.
             752/15974/17                                                     Доповідач Чобіток А.О.
                                        
                                                           П О С Т А Н О В А
                                                             Іменем України
 
29 вересня 2020 року  Київський апеляційний суду складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
 
головуючого-суддіЧобітокА.О.                                                                                              суддів - Немировської О.В., Ящук Т.І.
                                                                                  
розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1   на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 11.06.2020 року в справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ліко-Житлосервіс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-
 
                                                             у с т а н о в и в:
 
У серпні 2017 року ТОВ "Ліко-Житлосервіс" звернулося до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості, у якому зазначало, що на умовах укладеного Договору про участь у витратах на обслуговування підземної автостоянки і обслуговуючої території № 70 від 18 червня 2009 року ТОВ "Ліко-Житлосервіс" для належного санітарного, протипожежного, технічного стану машиномісця НОМЕР_2 підземної автостоянки (паркінгу) (Блок Б) на АДРЕСА_1 забезпечує  надання послуг з утримання підземної автостоянки, а відповідач  зобов`язувався своєчасно відшкодовувати витрати на утримання підземної автостоянки, у строк та на умовах, що передбачені договором. Згідно п. 4.3 договору щомісячний розмір витрат на утримання підземної автостоянки на дату укладення цього договору становить 287,00 грн.. З моменту укладення договору та по теперішній час відповідач користується послугами, проте в порушення договірних умов не оплачує їх. Внаслідок невиконання відповідачем своїх зобов`язань за ним утворилась заборгованість перед ТОВ "Ліко-Житлосервіс" за період з 01 лютого 2012 року по 28 лютого 2017 року у розмірі 18 916,00 грн..
 
Посилаючись на вказані обставини позивач просивстягнути з відповідачавказану суму заборгованості.
 
Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 11.06.2020 року позов задоволено частково. Вирішено стягнути з ОСОБА_1 на користь  ТОВ «Ліко-Житлосервіс»  заборгованість у розмірі 12 836,00 грн. та 1600 грн. судового збору.
 
В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції та закрити провадження у справі або залишити позовну заяву без розгляду.
Зазначає, що суд однобічно розглянув справу, приділивши увагу лише поясненням позивача. Судом не було досліджено стосунки між ним та позивачем щодо виконання договору № 70 від 18 червня 2009 року про участь у витратах на обслуговування підземної автостоянки і обслуговуючої території. Суд не надав оцінки його твердженням про те, що з 2012 року він не сплачував платежів, оскільки позивач не надавав відповідних послуг, передбачених вказаним договором. За таких обставин суд повинен був застосувати позовну давність, зважуючи на те, що ним ніколи, починаючи з 2012 року не вносились платежі, на які посилається позивач.
 
У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити рішення суду першої інстанції без змін. Уважає аргументи апеляційної скарги безпідставними. Починаючи з  18.06.2009 року відповідач  отримував послуги  з обслуговування підземної автостоянки, передбачені договором № 70 від 18 червня 2009 року про участь у витратах на обслуговування підземної автостоянки і обслуговуючої території, проте частково оплачував вказані послуги з 01.02.2012 року, а саме: у грудні 2014 року -344,00 грн., у лютому 2015 року 724,00 грн., у квітні 2015 року - 380,00 грн., у липні 2015року - 760,00 грн., у вересні 2015 року -380, у жовтні 2015 року - 380,00 грн., що підтверджується виписками по рахунку ТОВ «Ліко-Житлосервіс» НОМЕР_1 . Оскільки останній платіж відповідач здійснив у жовтні 2015року, а позивач пред`явив позов у серпні 2017 року,суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку що має місце  переривання позовної давності.
 
Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги відзив на апеляційну скаргу,обставини справи,колегія суддів вважає, що суд постановив по справі законне та обґрунтоване рішення і підстави до його скасування відсутні.
 
Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності від 04 листопада 2009 року № 1419-С/НП, виданого Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) відповідач був власником машиномісця № НОМЕР_2 у підземній автостоянці (паркінгу) блок Б за адресою: АДРЕСА_1   (а.с. 7).
Для обслуговування паркінгу, утримання його у належному стані і забезпечення безпеки майна третіх осіб (власників автомобілів), позивач уклав відповідні договори з підрядними організаціями щодо постачання електроенергії, води, теплопостачання та щодо надання інших послуг по обслуговуванню підземної автостоянки.
18 червня 2009 року між ТОВ «Ліко-житолосервіс» та відповідачем укладено договір № 70 про участь у витратах на обслуговування підземної автостоянки і обслуговуючої території, відповідно до умов якого позивач для належного санітарного, протипожежного, технічного стану машиномісця №31 підземної автостоянки (паркінгу) Блок Б за адресою: АДРЕСА_1 , зобов`язувався забезпечити  надання послуг з утримання підземної автостоянки, а відповідач зобов`язувався забезпечити своєчасне відшкодування витрат на утримання підземної автостоянки, у строк та на умовах, що передбачені договором. (а.с. 5-6).
Згідно з п. 4.3 договору щомісячний розмір витрат на утримання підземної автостоянки на дату укладення цього договору становить 287 грн.
17 серпня 2016 року між  ОСОБА_1 та ОСОБА_2  укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Шевковою О.В., згідно умов якого відповідач продав належне йому машиномісце № НОМЕР_2  в підземній автостоянці, блок Б, розташоване у будинку за вказаною адресою  (а.с. 41).
 
Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
 
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ч. 1 ст. 611 ЦК України).
 
Звертаючись досудуз даним позовом, позивач посилається на те, що відповідач не дотримався умов щодо сплати суми за отримання послуг згідно з встановленим графіком, у зв`язку з чим станом на 01 липня 2017 року має заборгованість перед позивачем  в розмірі 18 916,00 грн. за період з 01.02.2012 р. (а.с. 9).
 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України  судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Задовольняючи позовні вимоги ТОВ «Ліко-житолосервіс»  частково, суд першої інстанції встановив і виходив з того, що між сторонами був укладений договір № 70 від 18 червня 2009 року про участь у витратах на обслуговування підземної автостоянки і обслуговуючої території, відповідно до умов якого відповідач зобов`язався сплачувати необхідні платежі у сумі 287 грн., не пізніше 25 числа поточного місяця, а також виконувати інші свої зобов`язання згідно даного договору. Оскільки відповідач в повному об`ємі не виконував вказаних зобов`язань щодо оплати наданих позивачем послуг утворилась заборгованість за період з 01.02.2012 року по серпень 2016 року включно у розмірі  12836,00 грн., які підлягають стягненню з нього на користь позивача. При цьому суд врахував договір купівлі-продажу від 17.08.2016 р., відповідно до умов якого відповідач продав належне йому машиномісце.
 Доказів на підтвердження надання позивачем неякісних послуг або ж протиправності дій, в зв`язку з наданням послуг та, відповідно, нарахування плати за них, матеріали справи не містять.
 
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду,який відповідає встановленим по справі обставинам та вимогам закону,що регулює правовідносини,які виникли між сторонами.
 
Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.
 
Згідно зі ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.
Відповідно до положень ч.ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
Посилання в апеляційній скарзі на не виконання позивачем умов вказаного договору та ненадання обумовленим цим договором послуг, у зв`язку з чим він не вносив платежі позивачу, колегія суддів не бере до уваги, оскільки ні суду першої інстанції, ні апеляційної інстанції відповідач не надав належних цьому доказів.
 
Його аргумент стосовно  відсутності доказів його оплати в  грудні 2014 року -344,00грн., у лютому 2015 року 724,00 грн.,у квітні 2015 року - 380,00 грн., у липні 2015 року - 760,00 грн., у вересні 2015 року - 380 грн., у жовтні 2015 року - 380,00 грн., спростовується  виписками по рахунку ТОВ «Ліко-Житлосервіс» НОМЕР_1 .
 
Враховуючи вказані обставини, суд правильно прийшов до висновку про пред`явлення даного позову в межах строку загальної позовної давності, як це передбачено передбачений ст.ст. 256, 257 ЦПК України. 
 
Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд апеляційної інстанції  приходить до висновку про законність рішення суду та відсутність підстав до його скасування.
 
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України,суд апеляційної інстанції,-
                                                            п о с т а н о в и в:
 
 Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
 Рішення  Голосіївського районного суду міста Києва від 11 червня 2020 року залишити без змін.
 
 Постанова набирає законної сили з дня  її прийняття і на підставі ч. 3 ст. 389 ЦПК України  не підлягає касаційному оскарженню.
 
    Головуючий:                                                            А.О. Чобіток            
 
                Судді:                                                                       О.В. Немировська
 
                                                                                                  Т.І.  Ящук