Справа № 161/19340/19 	Головуючий у 1 інстанції: Кирилюк В. Ф. 	
Провадження № 22-ц/802/511/20  Категорія: 68 	  Доповідач: Осіпук В. В.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
18 серпня 2020 року                                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Осіпука В. В.,
суддів - Матвійчук Л. В., Федонюк С. Ю.,
з участю секретаря судового засідання - Губарик К. А.,
представника позивача ОСОБА_1 ,
представника відповідача ОСОБА_6,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 , третя особа Служба у справах дітей Луцької міської ради, до ОСОБА_3 про збільшення розміру аліментів та визначення місяця проживання дитини за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_1 на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 лютого 2020 року,  
                                        В С Т А Н О В И В:
У листопаді 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зазначеним позовом.
Покликалася на те, що на підставі рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 січня 2017 року, яке набрало законної сили, з відповідача ОСОБА_3 на її користь стягуються аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 25 % з усіх видів заробітку (доходів), але не менше 30 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно починаючи з 05 жовтня 2016 року і до досягнення дитиною повноліття. 
Також, позивач вказувала, що ухвалюючи рішення про стягнення аліментів, суд виходив з того, що розмір прожиткового мінімуму для дітей віком від 6 до 18 років має становити не менше 30 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, однак після змін, внесених Законом України № 037-VIII від 17 травня 2017 року до СК України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину змінився, і не може бути меншим, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а тому потребує збільшення.
Крім того ОСОБА_2 зазначала, що ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 травня 2017 року було затверджено мирову угоду, укладену між нею та відповідачем ОСОБА_3 , щодо місця проживання їх малолітнього сина ОСОБА_4 з матір`ю та встановлено місце, час, тривалість зустрічей та спілкування батька з сином. Однак, відповідач самовільно змінив місце проживання дитини, забравши сина у м. Львів.
За таких обставин, позивач просила суд збільшити розмір аліментів, які стягуються на її користь з відповідача на утримання їх сина ОСОБА_4 у розмірі 25 % з усіх видів заробітку, але не менше 50 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а також визначити місце проживання ОСОБА_4 разом із нею.
24 лютого 2020 року, за клопотанням представника відповідача, Луцьким міськрайонним судом Волинської області постановлено ухвалу про розєднання позовних вимог. Зокрема, суд вирішив позовну вимогу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про збільшення розміру аліментів на утримання дитини залишити у своєму провадженні, виділивши позовну вимогу заявлену до ОСОБА_3 про визначення місця проживання дитини з матір`ю в самостійне провадження та передав її на розгляд до Шевченківського районного суду міста Львова, за місцем проживання відповідача.
У поданій на ухвалу апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_1 , вважаючи її незаконною, прийнятою з порушенням норм процесуального права, просив оскаржувану ухвалу суду першої інстанції скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що позов ОСОБА_2 поданий до Луцького міськрайонного суду із дотриманням процесуальних вимог щодо альтернативної підсудності та можливості об`єднання в одне провадження позовних вимог пов`язаних між собою, які регулюються нормами однієї галузі права - СК України, та підтверджуються одними і тими ж доказами наданими позивачем.
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_6, просила вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, як таку, що відповідає вимогам цивільного процесуального права.
Заслухавши пояснення представників осіб, які беруть участь у справі, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, а оскаржувана ухвала суду першої інстанції скасуванню з таких підстав. 
Постановляючи ухвалу, яка оскаржується в частині передачі справи на розгляд іншого суду, суд першої інстанції виходив з того, що заявлені позивачем вимоги не пов`язані між собою підставами виникнення та їх не можна вважати основною та похідною вимогами, розгляд яких проводиться судом в одному провадженні. 
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Відповідно до ч. ч 1, 6 ст. 188 ЦПК України в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги.
Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).
Суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи вправі до початку розгляду справи по суті роз`єднати позовні вимоги, виділивши одну або декілька об`єднаних вимог в самостійне провадження, якщо це сприятиме виконанню завдання цивільного судочинства.
Розгляд позовних вимог, виділених у самостійне провадження, здійснює суддя, який прийняв рішення про роз`єднання позовних вимог.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у Постанові №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» абз. 3-4 п. 15 позовні вимоги кількох осіб до одного й того ж відповідача або позивача до кількох відповідачів можуть бути об`єднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні, зокрема такі, які нерозривно пов`язані між собою, або від вирішення однієї з них залежить вирішення інших. Таке об`єднання не допускається, коли відсутня спільність предмета позову (наприклад, позови кількох осіб про стягнення зарплати чи про поновлення на роботі). Роз`єднання кількох поєднаних в одному провадженні вимог може мати місце лише за умови, що їх сумісний розгляд ускладнює вирішення справи (зокрема, у зв`язку з необхідністю призначення складної експертизи за окремими вимогами, тривалого відрядження або тяжкого захворювання одного чи кількох з позивачів або відповідачів). У разі роз`єднання позовів підставою для провадження щодо вимог, виділених у самостійне провадження, є ухвала суду про роз`єднання позовів і копія пред`явленого позову.
Зі змісту позовної заяви, матеріалів справи вбачається, що заявлені ОСОБА_2 позовні вимоги пов`язані між собою, як підставою виникнення так і поданими доказами, та регулюються нормами однієї галузі права - СК України, їх спільний розгляд в одному провадженні не ускладнює вирішення справи і сприяє виконанню завдань цивільного судочинства.
Крім того, щодо жодної із перелічених позовних вимог, чинним цивільним процесуальним законодавством не передбачена виключна підсудність різним судам і вони підлягають розгляду в порядку єдиного цивільного судочинства, а тому можуть бути об`єднані в одне провадження.
Також, варто зазначити, що роз`єднавши заявлені позовні вимоги ОСОБА_2 та передавши одну із них для розгляду до іншого суду, за відсутності вимоги процесуального законодавства щодо її виключної підсудності саме цьому суду, суд першої інстанції не врахував вимоги ч. 6 ст. 188 ЦПК України, а саме, що розгляд позовних вимог виділених у самостійне провадження, здійснює суддя, який прийняв рішення про роз`єднання позовних вимог.
Враховуючи наведені обставини та зазначені норми цивільного процесуального права, колегія суддів вважає, що у суду першої інстанції не було передбачених законом достатніх підстав для роз`єднання позовних вимог заявлених ОСОБА_2 , а тим більше підстав для передання однієї із цих вимог на розгляд до іншого суду.
У зв`язку з чим, оскаржувану ухвалу слід вважати такою, що постановлена з порушенням норм процесуального права та правил підсудності, а тому на підставі п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України вона підлягає скасуванню із направленням справи на розгляд до суду першої інстанції.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 379, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-
                                             У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 лютого 2020 року скасувати.
Справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді