ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2020 року 
м. Київ
справа № 522/18121/16-а
адміністративне провадження № К/9901/29928/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Дашутіна І. В., 
суддів Шишова О. О., Яковенка М.М.,
розглянув в попередньому судовому засіданні як суд касаційної інстанції касаційну скаргу Одеської міської ради на постанову Приморського районного суду міста Одеси від 07 березня 2017 року у складі судді Кравчук Т.С. та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 17 травня 2017 року у складі колегії суддів: Лук`янчук О.В., Градовського Ю.М., Діденко К.О. у справі №522/18121/16-а за позовом Одеської міської ради до Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області, старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Мельниченко А.В., третя особа - Приватне підприємство «Ентерпрайз», про визнання дій протиправними та скасування постанови державного виконавця,-, -
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій:
1. Одеська міська рада (далі - позивач) звернулася до суду з адміністративним позовом до Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області, старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Мельниченко А.В., третя особа - Приватне підприємство «Ентерпрайз», в якому просила визнати протиправними дії державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Мельниченко А.В. з винесення постанови про накладення штрафу від 07.09.2016 у виконавчому провадженні № 49740574 та скасувати цю постанову.
2. Постановою Приморського районного суду міста Одеси від 07 березня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 17 травня 2017 року, адміністративний позов Одеської міської ради залишено без задоволення.
3. Судами попередніх інстанцій під час розгляду справи встановлено:
3.1. 19 жовтня 2006 року Приморським районним судом м. Одеси прийнято постанову, якою визнано незаконною бездіяльність Одеської міської ради в особі управління земельних ресурсів Одеської міської ради та зобов`язано Одеську міську раду укласти з ПП «Ентерпрайз» договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0530 га, яка знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Фонтанська дорога, 12. Постанова набрала законної сили 30.10.2006.
3.2. 25 січня 2007 року Приморським районним судом м. Одеси видано виконавчий лист, а 27.01.2007 відкрито виконавче провадження з виконання зазначеної постанови та надано Одеській міській раді семиденний строк для добровільного виконання.
3.3. Одеською міською радою в добровільному порядку вищезазначене рішення суду виконано не було, у зв`язку з чим державним виконавцем двічі застосовано до боржника штрафні санкції та 19.03.2007 виконавче провадження закінчено через неможливість виконати рішення без участі боржника. Одеська міська рада рішення суду не виконала.
3.4. 24 грудня 2014 року Приморським районним судом, у зв`язку з втратою виконавчою службою виконавчого листа, приватному підприємству «Ентерпрайз» видано його дублікат та поновлено строк для пред`явлення виконавчого листа до виконання.
3.5. 07 жовтня 2014 року ПП «Ентерпрайз» сплатило на користь Одеської міської ради повну вартість земельної ділянки площею 0,0530 га за адресою: м. Одеса, вул. Фонтанська дорога, 12 згідно з висновком Одеського міського управління земельних ресурсів Держкомзема України N 22/м від 25.05.2006 «Про експертну грошову оцінку земельної ділянки несільськогосподарського призначення, що підлягають продажу на без конкурентному ринку».
3.6. Проте й після цього Одеська міська рада не виконала постанову Приморського районного суду м. Одеси від 19 жовтня 2006 року у справі N 2а-2604/06 та не уклала з ПП «Ентерпрайз» договір купівлі-продажу земельної ділянки.
3.7. 06 серпня 2015 року ПП «Ентерпрайз» звернулось до відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГУЮ в Одеській області із заявою про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання постанови Приморського районного суду м. Одеси від 19.10.2006.
3.8. 11 серпня 2015 року державним виконавцем винесено постанову, якою відмовлено у прийнятті до провадження виконавчого документа та у відкритті виконавчого провадження.
3.9. Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 19.11.2015, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 16.03.2016, визнано незаконною та скасовано постанову державного виконавця від 11.08.2015 про відмову у відкритті виконавчого провадження та зобов`язано УДВС ГТУЮ в Одеській області відкрити виконавче провадження з примусового виконання постанови Приморського районного суду м. Одеси від 19.10.2006.
3.10. Ухвалою судді Вищого адміністративного суду України від 08.04.2016 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Одеської міської ради на постанову Приморського районного суду м. Одеси від 19.11.2015 та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 16.03.2016.
3.11. 29 грудня 2015 року за заявою ПП «Ентерпрайз» та згідно з дублікату виконавчого листа від 12.01.2015 старшим державним виконавцем ВПВР УДВС ГТУЮ в Одеській області винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання постанови Приморського районного суду м. Одеси від 19.10.2006, якою зобов`язано Одеську міську раду укласти з ПП «Ентерпрайз» договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0530 га, яка знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Фонтанська дорога, 12.
3.12. Боржнику також було вказано про необхідність самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови.
3.13. Не погодившись з відкриттям виконавчого провадження Одеська міська рада звернулася у січні 2016 року з адміністративним позовом до Приморського районного суду м. Одеси, в якому просила визнати протиправною та скасувати відповідну постанову старшого державного виконавця ВПВР УДВС ГТУЮ в Одеській області від 29.12.2015.
3.14. 22 березня 2016 року, задовольняючи клопотання Одеської міської ради, Приморським районним судом м. Одеси винесено ухвалу, якою в якості забезпечення адміністративного позову зупинено дію постанови старшого державного виконавця ВПВР УДВС ГТУЮ в Одеській області від 29.12.2015.
3.15. Постановою старшого державного виконавця ВПВР УДВС ГТУЮ в Одеській області від 11.04.2016 виконавче провадження зупинено.
3.16. 06 липня 2016 року Одеським апеляційним адміністративним судом скасовано ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 22.03.2016.
3.17. Відповідно до постанови старшого державного виконавця ВПВР УДВС ГТУЮ в Одеській області від 27.07.2016 виконавче провадження поновлено.
3.18. 19 серпня 2016 року Приморським районним судом м. Одеси винесено постанову, якою відмовлено у задоволенні адміністративного позову Одеської міської ради про визнання протиправною та скасування постанови старшого державного виконавця ВПВР УДВС ГТУЮ в Одеській області від 29.12.2015 про відкриття виконавчого провадження.
3.19. Постанова Приморського районного суду м. Одеси від 19.08.2016 не була оскаржена та набрала законної сили.
3.20. 07 вересня 2016 року постановою старшого державного виконавця ВПВР УДВС ГТУЮ в Одеській області за невиконання без поважних причин вимог виконавчого листа №2а-2604/06, виданого Приморським районним судом м. Одеси 12.01.2015 про зобов`язання Одеської міської ради укласти договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0530 га, яка знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Фонтанська дорога, 12 з ПП «Ентерпрайз» на Одеську міську раду накладено штраф у розмірі 680,00 грн.
3.21. Уважаючи дії відповідача щодо накладення штрафу протиправними, Одеська міська рада звернулася до суду із указаним позовом.
4. Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що накладення державним виконавцем штрафу на Одеську міську раду за невиконання без поважних причин судового рішення, не призвело до порушення її прав або охоронюваних законом інтересів, а навпаки, направлено на мотивування і примушення боржника до виконання постанови суду від 19.10.2006 та дотримання принципу верховенства права в контексті обов`язковості виконання остаточного судового рішення.
Короткий зміст вимог та узагальнені доводи касаційної скарги:
5.          Позивачем подано касаційну скаргу, в якій він, посилаючись на порушення судами норм матеріального права просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. 
5.1. Доводи касаційної скарги обгрунтовані тим, що Одеська міська рада була позбавлена реальної можливості виконати рішення суду у встановлений державним виконавецм строк, що свідчить про поважність причин невиконання цього рішення та в свою чергу виключає можливість накладення на позивача штрафу.
6. Відзиву на касаційну скаргу відповідачем подано не було.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Норми права, якими керувався суд касаційної інстанції та висновки суду за результатами розгляду касаційної скарги:
7. Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
8. Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
9. Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» №606-XIV від 21.04.1999 (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) (далі - Закон України №606-XIV) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
10. Частинами 1 та 2 статті 2 цього Закону було передбачено, що примусове виконання рішень в Україні покладається на Державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України «Про державну виконавчу службу».
11. Відповідно до частини 2 статті 25 Закону України №606-XIV від 21.04.1999 державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.
12. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови.
13. Згідно зі статтею 5 Закону України №606-XIV від 21.04.1999 вимоги державного виконавця щодо виконання рішень обов`язкові для всіх органів, організацій, посадових осіб, фізичних і юридичних осіб на території України. Невиконання законних вимог державного виконавця тягне за собою відповідальність згідно із законом.
14. Стаття 6 указаного Закону визначає, що державний виконавець зобов`язаний використовувати надані йому права у точній відповідності із законом і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів громадян і юридичних осіб.
15. Частиною першою статті 27 цього Закону було передбачено, що у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.
16. Вимогами частин першої та другої статті 75 Закону України №606-XIV від 21.04.1999 визначено, що після відкриття виконавчого провадження за виконавчим документом, що зобов`язує боржника вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, державний виконавець перевіряє виконання рішення не пізніше ніж на наступний день після закінчення строку, встановленого частиною другоюстатті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення.
17. У разі невиконання зазначених вимог без поважних причин державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону і не пізніше п`яти робочих днів з дня його накладення повторно перевіряє стан виконання рішення.
18. Відповідно до статті 89 Закону України №606-XIV від 21.04.1999 у разі невиконання без поважних причин у встановлений державним виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії державний виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - юридичну особу - від сорока до шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.
19. У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин державний виконавець у тому ж порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до правоохоронних органів з поданням (повідомленням) про притягнення боржника до кримінальної відповідальності відповідно до закону.
20. Аналіз зазначеного законодавства дає можливість дійти висновку про обов`язковість виконання рішення суду, яке набрало законної сили, а також заходи юридичного впливу на особу-боржника, яку судом зобов`язано вчинити певні дії, та яка без поважних причин не вчиняє дій на виконання такого рішення.
21. Судами попередніх інстанцій встановлено, що 07.09.2016 постановою старшого державного виконавця ВПВР УДВС ГТУЮ в Одеській області за невиконання без поважних причин вимог виконавчого листа №2а-2604/06, виданого Приморським районним судом м. Одеси 12.01.2015 про зобов`язання Одеської міської ради укласти договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0530 га, яка знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Фонтанська дорога, 12 з ПП «Ентерпрайз» на Одеську міську раду накладено штраф у розмірі 680,00 грн.
22. Поряд із цим у силу положень частини 1 статті 9 Конституції України та частини 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
23. Частиною першою статті 6 Конвенції гарантовано право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
24. У справі "Горнсбі проти Греції" Європейський суд з прав людини в пункті 40 рішення зазначив, що право на суд було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави допускала невиконання остаточного та обов`язкового судового рішення на шкоду одній зі сторін.
25. Якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс (пункт 68 рішення у справі «Піалопулос та інші проти Греції»).
26. Європейський суд з прав людини в пункті 26 рішення у справі «Глоба проти України» відзначає, що пункт 1 статті 6 Конвенції, inter alia, захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати (див., наприклад, рішення у справі "Бурдов проти Росії" (Burdov v. Russia), заява N 59498/00, п. 34, ECHR 2002-III, та рішення від 6 березня 2003 року у справі "Ясюнієне проти Литви", заява N 41510/98, п. 27). Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці (див. рішення від 7 червня 2005 року у справі "Фуклев проти України" (Fuklev v. Ukraine), заява N 71186/01, п. 84).
27. У пункті 27 рішення у справі "Глоба проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції.
28. Конституційний Суд України також неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року N 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року N 11-рп/2012).
29. Конституційний Суд України бере до уваги практику Європейського суду з прав людини, який, зокрема, в рішенні у справі «Шмалько проти України» від 20 липня 2004 року вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).
30. Отже, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
31. За таких умов, на думку колегія суддів суди попередніх інстанцій правильно уважали, що Одеська міська рада зобов`язана була в своїй діяльності врахувати вказані положення Конвенції та правові висновки Європейського суду з прав людини, головним аспектом (ratio decidendi) яких є положення про те, що не може залишатися невиконаним рішення суду, яке набрало законної сили.
32. Ураховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо правомірності винесення оскаржуваної постанови про накладення штрафу від 07.09.2016 ВП №49740574, оскільки судовим розглядом установлено обставини, що свідчать про ухилення боржника від виконання судового рішення на користь приватного підприємства «Ентерпрайз» в контексті тих зобов`язань, що були покладені на Одеську міську раду за цим рішенням.
33. Посилання Одеської міської ради на неможливість виконання судового рішення в установлений державним виконавцем семиденний строк, суди попередніх інстанцій правильно вважали безпідставними, зазначивши, що останньому на законодавчому рівні надано право повідомляти державного виконавця про існування обставин, які ускладнюють виконання рішення, однак Одеською міською радою не було вчинено щодо цього жодний дій.
34. При цьому, як установлено судами першої та апеляційної інстанцій, у справі не наведено жодної обґрунтованої причини, поважність якої доводила, що позивач з незалежних від нього обставин не міг виконати постанову Приморського районного суду м. Одеси від 19 жовтня 2006 року у справі N 2а-2604/06.
35. Водночас, Верховний суд уважає за необхідне звернути увагу на те, що рішення суду, за невиконання якого на Одеську міську раду накладено штраф, було ухвалене Приморським районним судом 19 жовтня 2006 року, яке набрало законної сили 30.10.2006.
36. На переконання колегії суддів, інші доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, та не містять належних обґрунтувань протиправності дій відповідача при винесенні спірної постанови.
37. Ураховуючи вищевикладене, Верховний Суд приходить до висновку, що судами попередніх інстанцій дотримано норми матеріального та процесуального права під час прийняття оскаржуваних рішень.
38. За змістом частини другої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
39. Частиною першою статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
40. З огляду на наведене, касаційну скаргу Одеської міської ради необхідно залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанції - без змін.
Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 356, 359 КАС України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
41. Касаційну скаргу Одеської міської ради залишити без задоволення.
42. Постанову Приморського районного суду міста Одеси від 07 березня 2017 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 17 травня 2017 року у справі №522/18121/16-а - залишити без змін.
43. Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття.

Суддя-доповідач                                                                                І.В. Дашутін

Судді                                                                                                    О.О. Шишов

М.М. Яковенко