КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
21 вересня 2020 року 
м. Київ
справа № 372/4156/18 
провадження №22-ц/824/6616/2020
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді	Лапчевської О.Ф.,	
суддів	                 Гуля В.В., Білич І.М.,	
за участю секретаря судового засідання	                                  Потапьонок К.В.,	
учасники справи: представник позивача ОСОБА_1 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 05 грудня 2019 року /суддя Зінченко О.М./
у справі за позовом Першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до Обухівської районної державної адміністрації, ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_4 про визнання недійсним розпорядження та витребування земельних ділянок із чужого незаконного володіння, -   
 
В С Т А Н О В И В:
 
Позивач звернувся з вимогами про визнання недійсним розпорядження та витребування земельних ділянок із чужого незаконного володіння.  
Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 05 грудня 2019 року позов задоволено. Постановлено визнати недійсним розпорядження Обухівської РДА від 07.04.2008 року № 506 «Про затвердження проекту із землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 56-ом громадянам для ведення індивідуального садівництва в адміністративних межах Української міської ради» в частині передачі у власність земельної ділянки ОСОБА_4 . Витребувано на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації з незаконного володіння ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,12 га з кадастровим номером 3223151000:06:014:0008, яка розташована в адміністративних межах Української міської ради Обухівського району. / т. 2 а.с. 10-15/
Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просила рішення скасувати, у задоволенні позовних вимог відмовити.
На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилався на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що судом першої інстанції не враховано, що позов подано прокурором без належних на те підстав, за відсутності процесуальної дієздатності, з порушення строків позовної давності та неповною сплатою судового збору при зверненні. Зазначала про те, що проект щодо відведення спірної земельної ділянки був погоджений в законному порядку що є підставою для його затвердження, прокурор не оскаржував висновку про його погодження, всі рішення приймались державними органами, помилки яких не можуть виправлятись за рахунок осіб яких вони стосуються. Також наголошувала, що позивачем не надано належних доказів, що спірна земельна ділянка входить до водоохоронної зони і накладається на землі водного фонду. Також наголошувала і на тому, що відсутні підстави для застосування ст. 388 ЦК України, оскільки відповідач є добросовісним набувачем, його дії мають добросовісний характер, водночас прокурором не доведено, що втручання в майнові права відповідає критерію пропорційності та інтересам суспільства, а таке втручання визнається правомірним виключно за умови надання справедливої компенсації збитків. Акцентувала увагу на практиці Європейського суду з прав людини щодо принципу належного урядування та практиці Вищого господарського суду України за 2016 рік. Наголошувала і на тому, що Великою Палатою Верховного Суду не вирішено правову проблему щодо застосування у аналогічних спорах строку позовної давності.
Прокурор Прокуратури Київської області звернувся з відзивом на апеляційну скаргу, посилаючись на безпідставність її доводів. Вказував, що незаконне вибуття земель  водного фонду з державної у приватну власність становить суспільний «публічний» інтерес, позбавлення права власності становить правомірне втручання та здійснюється на підставі закону. Наголошував на тому, що набуваючи у власність землі водного фонду, ОСОБА_2 в силу їх видимих природних ознак, знав або, проявивши розумну обачність міг знати про те, що землі водного фонду вибули з володіння держави незаконно. Спосіб захисту прав у відповідності до ст. 388 ЦК України обрано вірно, про порушення інтересів держави Київській обласній державній адміністрації, в інтересах якої звернувся прокурор, стало відомо у 2018 році, а тому доводи апеляційної скарги безпідставні. / т. 2 а.с 152/
Представник Київської обласної державної адміністрації також звернувся з відзивом на апеляційну скаргу, посилаючись на необґрунтованість її доводів. Вказував, що Обухівська районна державна адміністрація Київської області, ухвалюючи спірне розпорядження №506 від 07.04.2008 р. перевищила свої повноваження, що призвело до порушення інтересів держави в частині розпорядження земельними ресурсами, що відносяться до охоронних об`єктів. Зазначав, що рішення судом першої інстанції прийняте законне та обґрунтоване. /т. 2 а.с. 168/
Представник Обухівської районної державної адміністрації звернулась з клопотанням про розгляд справи за її відсутності, просила прийняти рішення у відповідності до чинного законодавства
Представник апелянта ОСОБА_3 звернулась до суд з клопотанням про відкладення розгляду справи у зв`язку з перебуванням на лікарняному.
Розглянувши клопотання про відкладення, колегія доходить висновку, що про час та дату судового розгляду представник апелянта повідомлена належним чином, судове засідання у справі вже відкладалось, апелянт на доведення своєї позиції використала свої можливості шляхом звернення з апеляційною скаргою, подачею ряду клопотань, які судом були розглянуті та наданням додаткових пояснень, а тому колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за її відсутності у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, який з`явився у судове засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, перевіривши матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін на підставі наступного.
Судом встановлено, що розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації від 07.04.2008 № 506 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 56-ом громадянам загальною площею 6,72 га для ведення індивідуального садівництва в адміністративних межах Української міської ради. А саме ОСОБА_4 передано у власність земельну ділянку загальною площею 0,12 га.
В подальшому, на підставі вищезазначеного розпорядження ОСОБА_4 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №217208 від 21.05.2008 року з кадастровим номером 3223151000:06:014:0008.
В подальшому ОСОБА_4 на підставі договору купівлі продажу від 30.12.2009 року №3312 відчужив належну йому земельну ділянку площею 0.12 га з кадастровим номером 3223151000:06:014:0008 на користь ОСОБА_2 шляхом присвоєння 24.09.2011 року на державному акті на право власності серії ЯЖ №217208 відмітки про перехід права власності.
Відповідно до інформації, наданої Київським державним підприємством геодезії, картографії, кадастрових та геоінформаційних систем «Київгеоінформатика» від 09.11.2018 №01-01/268, схеми накладення оспорюваних земельних ділянок встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером 3223151000:06:014:0008 як на момент її відведення у 2008 році, так і на сьогодні накладається на землі водного фонду, а саме на 100 метрову прибережну захисну смугу затоки Канівського водосховища на річці Дніпро.
За інформацією Центральної геофізичної обсерваторії імені Бориса Срезневського від 07.11.2018 за № 17-08/2223 встановлено, що водний об`єкт, що розташований поряд із земельною ділянкою з кадастровим номером: 3223151000:06:014:0008 це природний водний об`єкт - затока річки Дніпро, яка утворилась після заповнення Канівського водосховища, як затоплення низинних ділянок заплави Дніпра і гирлової частини річки Стугна.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вірно керувався вимогами ст. 58 Земельного кодексу України та ст. 4 Водного кодексу України якими зазначено, що до земель водного фонду належать землі, зайняті річками, островами, а також прибережні захисні смуги вздовж цих річок. Згідно ст. 79 Водного кодексу України, річка Дніпро з її затоками, протоками та старицями належить до великих річок. Згідно ст. 88 Водного кодексу України, навколо великих річок і водосховищ на них встановлюється прибережна захисна смуга шириною 100 м. Статтею 84 Земельного кодексу України встановлено, що у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Пунктом 4 вказаної статті визначено, що до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі водного фонду. Згідно зі ст. 60 Земельного кодексу України вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлюються прибережні захисні смуги.
Згідно ст. 86 Водного кодексу України визначено вичерпний перелік робіт, що можуть проводитися на земельних ділянках дна річок. До цих робіт віднесено будівництво гідротехнічних споруд, поглиблення дна для судноплавства, видобуванням корисних копалин, прокладанням комунікацій, а також бурові та геологорозвідувальні роботи. Крім того, до складу земель водного фонду України віднесено землі прибережної захисної смуги, на яких хоча і не розташований водний фонд, але за своїм призначенням вони сприяють його функціонуванню.
Так, згідно з приписами ст.ст. 1, 88, 89 Водного кодексу України, ст.ст. 60, 61 Земельного кодексу України прибережна захисна смуга є частиною водоохоронної зони відповідної ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлено більш суворий режим господарської діяльності, ніж на решті території водоохоронної зони. На земельних ділянках такої категорії, зокрема, заборонено розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво, зберігання та застосування пестицидів і добрив.
Відповідно ст. 60 Земельного кодексу України (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) установлено, що прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. У прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється розорювання земель, садівництво та городництво. Таким чином, при наданні у власність чи користування земельних ділянок навколо водних об`єктів необхідно ураховувати положення щодо меж водоохоронних зон та прибережних захисних смуг шляхом урахування при розгляді матеріалів про надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених ст. 88 Водного кодексу України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення меж, з урахуванням конкретної ситуації.
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що розпорядження Обухівської райдержадміністрації від 07.04.2008 № 506 та видані на його підставі державні акти на право власності на земельні ділянки суперечать вимогам ст. ст. 58, 60, 61 Земельного кодексу України, ст. ст. 86, 88, 89 Водного кодексу України та підлягають визнанню недійсними.
Також суд першої інстанції вірно керувався вимогами ст. ст. 330, 388 ЦК України про те, що право власності на земельну ділянку, яку було відчужено поза волею власника не набувається добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна.
Конституція України (статті 13, 14) визначає, що земля, водні та інші природні ресурси є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Таким чином, законно набути право приватної власності на спірні земельні ділянки водного фонду загальною площею 2,04 га із земель державної чи комунальної власності не могла жодна юридична чи фізична особа, в тому числі й ОСОБА_4 . Натомість останній набув таке право власності у спосіб, який за формальними ознаками має вигляд законного: юридичне оформлення права власності відповідачів на землю стало можливим у результаті прийняття органом виконавчої влади відповідного розпорядження.
Вказаний громадянин в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих, характерних для земель водного фонду (ст. ст. 1, 3, 4 ВК України) природних ознак (наявності річки Стугна, її берегових ліній, прибережно-захисних смуг) спірних земельних ділянок знав або, проявивши розумну обачність, міг знати про те, що землі водного фонду вибули з володіння держави з порушенням вимог закону, що ставить його добросовісність під час набуття земельних ділянок у власність під обґрунтований сумнів.
Право державної власності на землю набувається і реалізується державою, зокрема, в особі Київської обласної державної адміністрації відповідно до закону.
Враховуючи викладені вище обставини, враховуючи порушення законодавства при вибутті спірних земельних ділянок із державної власності, суд першої інстанції дійшов вірних висновків, що порушене право держави підлягає судовому захисту, позовні вимоги ґрунтуються на чинному законодавстві та узгоджуються з матеріалами справи, тому позов слід задовольнити повністю.
Доводи апеляційної скарги, про те, що позов подано прокурором без належних на те підстав, колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки при зверненні до суду прокурором обґрунтовані підстави звернення у відповідності до ст. 23 ЗУ «Про Прокуратуру» та порушення інтересів держави в особі Київської обласної державної адміністрації, з власності якої поза її волею вибула спірна земельна ділянка. Оскільки незаконне вибуття земель водного фонду із державної власності у приватну становить суспільний інтерес, прокурор правомірно звернувся з позовом.
Доводи апеляційної скарги про те, що позов подано з порушення строків позовної давності, та обрання невірного  способу захисту права за ст. 388 ЦК України, колегією суддів відхиляються з огляду на таке.
Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам ЗК України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього кодексу (див. також висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані у постанові від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц (провадження № 14-71цс18), у пункті 70 постанови від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц) (провадження № 14-452цс18), у пункті 80 постанови від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18) та у пункті 96 постанови від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19)).
Отже, зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням ЗК України та ВК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду (див. пункт 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18), пункт 96 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18), пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18), пункт 97 постанови від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19)). Власник земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку (абзац п`ятий пункту 143 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18))
Така позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц.
З огляду на вказане, відхиляється також і позиція апелянта про те, що проект щодо відведення спірної земельної ділянки був погоджений в законному порядку, всі рішення приймались державними органами, помилки яких не можуть виправлятись за рахунок осіб яких вони стосуються, оскільки Обухівська районна державна адміністрація діяла з перевищенням своїх повноважень, землі водного фонду і прибережної захисної смуги не можуть знаходитись у приватній власності, водночас ОСОБА_2 в силу їх видимих природних ознак, знав або, проявивши розумну обачність міг знати про те, що землі водного фонду вибули з володіння держави незаконно.
Щодо доводів про те, що позивачем не надано належних доказів, що спірна земельна ділянка входить до водоохоронної зони і накладається на землі водного фонду, колегія суддів вказує на те, що у справі містяться не спростовані відповідачем висновки та викопіювання з топографічних матеріалів зі схемами накладення земельних ділянок, які повністю накладаються на стометрову прибережну захисну смугу затоки Канівського водосховища на річці Дніпро. /т. 1 а.с. 21-23/ Власного висновку експерта про те, що спірна земельна ділянка не входить до стометрової прибережної захисної смуги затоки Канівського водосховища на річці Дніпро, на противагу поданим доказам, апелянтом не надано.
Таким чином,  доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та містяться на формальних міркуваннях.
Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст.  375, 381, 382 ЦПК України, суд, - 
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу   представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 05 грудня 2019 року - залишити без задоволення.
Рішення Обухівського районного суду Київської області від 05 грудня 2019 року  - залишити без змін.
Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.
 
Головуючий:                                        Судді: