Ухвала        
29 липня 2020 року
м. Київ
 
справа № 127/24227/19
 
провадження № 61-10118ск20
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Штелик С. П., (суддя-доповідач), Калараша А. А.,                Сімоненко В. М., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Вінницького апеляційного суду від 11 червня 2020 року у справі за                        позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства   «45 Експериментальний механічний завод», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_2 , про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,
ВСТАНОВИВ:
У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до                           ДП «45 Експериментальний механічний завод», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_2 , про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.
Позов мотивовано тим, що з 02 вересня 2015 року по 12 серпня 2019 року він перебував у трудових відносинах з ДП «45 Експериментальний механічний завод», та з 01 червня 2016 року по день звільнення обіймав посаду радника директора з питань розвитку підприємства. Наказом Державного підприємства «45 Експериментальний механічний завод» від 12 серпня                  2019 року він був звільнений із роботи у зв`язку із скороченням штату на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.
Позивач вважає, що його звільнення відбулося з порушенням вимог чинного трудового законодавства, оскільки не було запропоновано іншої роботи у               ДП «45 Експериментальний механічний завод».
З урахуванням уточнених позовних вимог, просив визнати незаконним та скасувати наказ ДП «45 Експериментальний механічний завод» від 12 серпня 2019 року № 132к «Про звільнення ОСОБА_1 з роботи» та поновити його на роботі на посаді радника директора з питань розвитку підприємства з                  13 серпня 2019 року; стягнути з ДП «45 Експериментальний механічний завод» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з урахуванням податку з доходів фізичних осіб і військового збору з розрахунку 267 грн за один робочий день; стягнути з ДП «45 Експериментальний механічний завод» на користь ОСОБА_1 92 700 грн на відшкодування моральної шкоди; відшкодувати позивачу за рахунок                                                         ДП «45 Експериментальний механічний завод» витрати на правничу допомогу; допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі і присудження виплати заробітної плати за один календарний місяць.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19 лютого                     2020 року позов задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ ДП «45 Експериментальний механічний завод» від 12 серпня 2019 року № 132к «Про звільнення ОСОБА_1 » за пунктом 1 статті 40 КЗпП України. Поновлено ОСОБА_1 на посаді радника директора з питань розвитку підприємства ДП «45 Експериментальний механічний завод».
Стягнуто з ДП «45 Експериментальний механічний завод» на користь ОСОБА_1 40 311,48 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 13 серпня 2019 року до 19 лютого 2020 року включно (сума визначена без утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів) та 2 102 грн моральної шкоди. В іншій частині позовних вимог відмовлено
Постановою Вінницького апеляційного суду від 11 червня 2020 року апеляційну скаргу ДП «45 Експериментальний механічний завод» задоволено частково. Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19 лютого 2020 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасовано.
Стягнуто з ДП «45 Експериментальний механічний завод» на користь ОСОБА_1 8 502,03 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 13 серпня 2019 року до 19 лютого 2020 року включно (сума визначена без утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів).               В іншій частині рішення Вінницького міського суду Вінницької області                          від 19 лютого 2020 року залишено без змін. Вирішено питання про судові витрати. 
У касаційній скарзі, поданій у липні 2020 року до Верховного Суду,              ОСОБА_1 просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню.
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).
За змістом пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;                       в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Пунктом 2 частини першої статті 274 ЦПК України встановлено, що у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, що виникають з трудових відносин.
Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом                      на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).
Предметом позову у вказаній справі є стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди у розмірі 92 700 грн, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102,00 грн*250=525 500,00 грн). Тобто в цій частині справа є малозначною в силу вимог закону.
Також предметом позову в цій справі є поновлення на роботі. 
Справа в цій частині вимог є незначної складності та не належить до виключень з цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.
Касаційна скарга не містить посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.
Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).
Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалено у малозначній справі і вони не підлягають касаційному оскарженню, то у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на постанову Вінницького апеляційного суду                        від 11 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «45 Експериментальний механічний завод», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_2 , про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявникові. 
Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                           С. П. Штелик 
 
                                                                                                              А. А. Калараш     
 
                                                                                                              В. М. Сімоненко