Дата документу 30.06.2020 Справа № 333/2309/20

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний № 333/2309/20 
Провадження №22-ц/807/2251/20 
Головуючий в 1-й інстанції – Холод Р.С. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2020 року                                                         місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді-доповідача	Кухаря С. В.,	
суддів:	Крилової О.В., Полякова О.З.,	
секретар	Бєлова А.В.,	

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 08 травня 2020 року, ухвалене у м. Запоріжжі (повний текст рішення складено 12 травня 2020 року) у справі за заявою директора КНП «Обласний клінічний заклад з надання психіатричної допомоги» ЗОР Паталаха Ф.В. про продовження госпіталізації у психіатричному закладі у примусовому порядку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,- 

В С Т А Н О В И В:

У травні 2020 року директор КНП «Обласний клінічний заклад з надання психіатричної допомоги» ЗОР ОСОБА_3 звернувся до суду із заявою, в якій просив вирішити питання про продовження госпіталізації в психіатричному закладі у примусовому порядку ОСОБА_2 , посилаючись на те, що останній знаходиться під наглядом лікаря-психіатра з 2007 року, є людиною з інвалідністю II групи. З 2013 року госпіталізується в примусовому порядку в стані психомоторного збудження по 3-4 рази на рік. У клінічній картині спостерігається афективно-маячна симптоматика з агресивними намірами та діями на адресу конкретних осіб: висловлює погрози матері та медичним працівникам - лікарям-психіатрам, наркологам; вчиняє агресивні дії - б`є матір, по маячним мотивам неодноразово кидався битись та наносив удари лікарю. Остання госпіталізація з 17.09.2017 року по 15.11.2017 року в примусовому порядку пов`язана з агресивною поведінкою стосовно матері, не впускав її в квартиру, постійно вимагав гроші, штовхав, бив. Після виписки відновив вживання психоактивних речовин. 17.01.2018 року комісія лікарів стан ОСОБА_2 діагностувала як тяжкий психічний розлад у формі шизофреноподібного розладу внаслідок органічного ураження головного мозку. Афективно-маячний синдром. 03.07.2018 року ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя відносно ОСОБА_2 за фактом вчинення суспільно-небезпечного діяння, яке підпадає під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України застосовано примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із суворим наглядом до ДЗ «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України». Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 29.11.2019 року ОСОБА_2 був примусово госпіталізований до КУ «Обласна клінічна психіатрична лікарня». 05.05.2020 року в черговий раз ОСОБА_2 був оглянутий комісією лікарів-психіатрів, за висновком якої він страждає на тяжкий психічний розлад у формі органічного маячного (шизофреноподібного) розладу. За психічним станом є потенційно небезпечним для оточуючих (конкретних осіб). Потребує продовження примусової госпіталізації. Обстеження та лікування можливе тільки в умовах психіатричного стаціонару. 

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 08 травня 2020 року, заяву директора КНП «Обласний клінічний заклад з надання психіатричної допомоги» ЗОР Паталаха Ф.В. про продовження госпіталізації у психіатричному закладі у примусовому порядку ОСОБА_2 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований за адресою:  АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою:  АДРЕСА_2  – задоволено.
Продовжено госпіталізацію у примусовому порядку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , в психіатричному закладі – структурного підрозділу КНП «Обласний клінічний заклад з надання психіатричної допомоги», розташованої за адресою: м. Запоріжжя, вул. Сєдова, буд.6. 

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні заяви. 

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що заява про надання психіатричної допомоги у примусовому порядку, яка перебувала на розгляду в суді першої інстанції, не була мотивована належним чином і суд в своєму рішенні не навів підстав, які б безумовно свідчили про необхідність обмеження особистих прав ОСОБА_2 шляхом примусової госпіталізації, враховуючи безперервне примусове лікування з 17.01.2018 року. Скаржник вважає, що керівництво КУ «ОКПЛ» ЗОР ставиться до ОСОБА_2 упереджено, через нанесення тілесних ушкоджень лікарю ОСОБА_4 , саме через зазначені обставини керівництво закладу постійно наполягає на продовженні госпіталізації її сина. 

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. 

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до висновку комісії лікарів-психіатрів від 05.05.2020 року, ОСОБА_2 страждає на тяжкий психічний розлад у формі органічного маячного (шизофреноподібного) розладу. За психічним станом є потенційно небезпечним для оточуючих (конкретних осіб). Потребує продовження примусової госпіталізації. Обстеження та лікування можливе тільки в умовах психіатричного стаціонару.

Інших даних, які б спростували висновок комісії лікарів-психіатрів від 05.05.2020 року відносно стану здоров`я ОСОБА_2 законним представником останнього до суду не надано. 

ОСОБА_2 підозрюється в тому, що у 2018 році вчинив кримінальне правопорушення, яке кваліфіковано за ч. 1 ст. 125 КК України (наніс тілесні ушкодження лікарю психіатричної лікарні). На даний час по кримінальному провадженню з цього приводу винесено ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя відносно ОСОБА_2 , застосовано до останнього примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із суворим наглядом до ДЗ «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України». Зазначена ухвала суду оскаржена, справа знаходиться на розгляді в Запорізькому апеляційному суді.

Задовольняючи вимоги заяви, суд першої інстанції виходив з того, що наявні в матеріалах справи докази, а також надані суду пояснення лікаря-психіатра, зокрема, що ОСОБА_2 страждає на тяжкий психічний розлад у формі органічного маячного (шизофреноподібного) розладу, його лікування і обстеження на цей час можливе лише в умовах стаціонару, підтверджують необхідність продовження госпіталізації ОСОБА_2 у психіатричному закладі у примусовому порядку.    

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційного суду. 

Підпунктом "е" пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (ратифікованої Верховною Радою України прийняттям Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР) кожному гарантується право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім законного затримання осіб для запобігання поширенню інфекційних захворювань, законного затримання психічнохворих, алкоголіків або наркоманів чи бродяг відповідно до процедури, встановленої законом.

У своєму рішенні Європейський Суд з прав людини (справа «Анатолій Руденко проти України») від 17.04.2014 року зазначив, що особа не може вважатися «Психічно хворою» та позбавлена волі, якщо не дотримано трьох нижченаведених мінімальних умов; по-перше, об`єктивна медична експертиза повинна достовірно показати, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад має бути таким, що обумовлює примусове тримання особи у психіатричній лікарні; по-третє, необхідність продовжуваного тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості такого захворювання.

З огляду на вимоги процесуального закону (статті 339-342 ЦПК України) та відповідно до статей 14, 16 Закону України "Про психіатричну допомогу" рішення про надання відповідної психіатричної допомоги у примусовому порядку приймається виключно судом.

Відповідно до статті 14 Закону України "Про психіатричну допомогу", особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до закладу з надання психіатричної допомоги без її усвідомленої письмової згоди або без письмової згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення, а тому не є суттєвими і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Так, за висновком комісії лікарів-психіатрів від 05.05.2020 року (а.с. 2), ОСОБА_2 страждає на тяжкий психічний розлад у формі органічного маячного (шизофреноподібного) розладу. За психічним станом є потенційно небезпечним для оточуючих (конкретних осіб). Потребує продовження примусової госпіталізації. Обстеження та лікування можливе тільки в умовах психіатричного стаціонару. При цьому ухиляється від прийому рекомендованих лікарських засобів, агресивно налаштований на адресу своєї матері.

Сам хворий апеляційному суду вказав, що він не згоден з продовженням лікування, при цьому вважає, що його силоміць утримують у закладі через його агресивне ставлення до лікарів.

В суді апеляційної інстанції лікар-психіатр, завідувач відділення лікувального закладу в якому перебуває хворий, підтвердила висновки експертизи, надала суду додатково фотокопії з «Історії хвороби» ОСОБА_2 , які констатують факти викладені в зазначеному висновку експертів. При цьому лікар суду зазначила, що останній з 2013 року постійно по 3-4 рази на рік проходив короткострокове лікування у закладі з надання психіатричної допомоги, при цьому кожен раз він туди направлявся за заявами самої матері в тому числі і через те, що він наносив їй самій тілесні ушкодження. Також лікар вказала, що ОСОБА_2 може проходити подальше лікування лише в умовах стаціонару, через його не прогнозовану агресивну поведінку до оточуючих.

Прокурор в суді апеляційної інстанції вказав на те, що відсутні підстави вважати рішення суду першої інстанції незаконним.

Колегія суддів вважає, що в справі відсутні докази які б не тільки спростовували висновки комісії експертів щодо психічного стану ОСОБА_2 , а і ставили їх під сумнів.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року № 540-IX (далі – Закон № 540-IX).

За змістом підпункту 3 пункту 12 розділу XII «Прикінцевих положень» вказаного Закон № 540-IX під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 08 травня 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) процесуальні строки щодо касаційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Повна постанова складена 1 липня 2020 року.

Судді:                                                                С. В. Кухар

                                                               О. В. Крилова

О. З. Поляков