П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №  120/2112/19-а 
        Головуючий у 1-й інстанції: Дмитришена Р.М.  
        Суддя-доповідач:  Франовська К.С. 

25 червня 2020 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Франовської К.С. 
суддів:  Кузьменко Л.В.  Совгири Д. І. 

за участю секретаря
судового засідання            Ременяк С.Я. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Міністерства юстиції України,   Державної Казначейської служби України  на  рішення   Вінницького окружного адміністративного суду  від  14 січня 2020 року  у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Головного Управління Державної Казначейської служби України у Вінницькій області,  Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Держави Україна в особі Міністерства юстиції України, Держави Україна в особі Державної судової адміністрації України про  стягнення майнової шкоди, заподіяної прийняттям неконституційного правового акта, 
В С Т А Н О В И В :
01 липня 2019 року суддя у відставці ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до Держави Україна в особі Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області про стягнення 414 460,21 грн. на відшкодування майнової шкоди, заподіяної прийняттям неконституційного правового акта.
Позов мотивований тим, що рішенням Конституційного суду України від 4 грудня 2018 року № 11-р/2018 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини третьої статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року № 2453-УІ у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року № 192-УІІІ. Це положення підлягає застосуванню у його первинній редакції, а саме: "Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат", що, на думку позивача, свідчить про те, що починаючи з 01.01.2017 позивачу невірно нараховувалась та виплачувалась суддівська винагорода (не виплачувалась в повному обсязі).
Оскільки в період дії неконституційного акту з 01 січня 2014 року по 03 жовтня 2016 року, вказує позивач, вона працювала суддею Господарського суду Вінницької області і отримувала суддівську винагороду у незаконно обмеженому розмірі, та , як наслідок, за цей період понесла збитки  на загальну суму  414 460,21 грн. - у вигляді упущеної вигоди (доходів, які могла реально отримувати, якби право не було порушено) в сумі 245 904,00 грн., а 168 556,21 втрачено від знецінення суми суддівської винагороди внаслідок інфляції, а отже, ця сума підлягає відшкодуванню на підставі ч.3 ст.152 Конституції України.

Ухвалою суду від 29 серпня 2019 року за клопотанням ОСОБА_1 співвідповідачем у справі притягнуто Міністерство юстиції України та Державну службу казначейства України.
Ухвалою суду від 01 жовтня 2019 року за клопотанням ОСОБА_1 співвідповідачем у справі притягнуто Державну судову адміністрацію України.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 14 січня 2020 року позов   ОСОБА_1 - задоволено частково. Цим рішенням стягнуто з Держави України за рахунок бюджетних коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання з відповідного казначейського рахунку, відкритого в Державній казначейській службі України, на користь   ОСОБА_1  245904,00 грн.  у відшкодування майнової шкоди, заподіяної прийняттям неконституційного правового акту.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Не погодившись із ухваленим судовим рішенням в частині задоволення позову, його оскаржили відповідачі - Міністерство юстиції України та Державне казначейство України, які із покликанням на порушення норм матеріального та процесуального права, просять скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги Міністерство юстиції вказує на помилковість висновків суду щодо юрисдикції спору, оскільки до суду звернулась фізична особа за захистом цивільного права, а тому не можна погодитись, що спір виник з приводу проходження публічної служби. Також скаржник вважає, що Міністерство юстиції України у даній справі не є належним відповідачем.
Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, Державне казначейство України зазначає, що належним відповідачем у справі є Верховна Рада України, про залучення до участі якої Державне казначейство України зверталось до суду з клопотанням. До компетенції Державного казначейства України відноситься виконання судових рішень, за якими передбачено безспірне списання коштів Державного бюджету, а тому ДКС не може представляти державу у спорах, не пов`язаних з виконанням рішень. Крім того, зазначає скаржник, Згідно Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" затверджено бюджетну програму "Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів", виконавцем якої є Державна судова адміністрація України. Проте суд першої інстанції, задовольняючи позов, дійшов висновку, що виконання рішення неможливе за бюджетною програмою "Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів" код програми 0501150, виконавцем якої є ДСА, з причини, що предметом спору у справі є відшкодування шкоди, а не нарахування та виплата грошового забезпечення. Між тим, паспорт бюджетної програми "Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів", який визначає напрями використання коштів, не містить будь-яких обмежень стосовно предмету спору за прийнятими на користь суддів рішеннями. Отже, судом порушено принцип цільового використання бюджетних коштів, що встановлено ст.7 Бюджетного кодексу України.
Стосовно задоволених вимог скаржник звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що враховуючи положення ст.152 Конституції України, ст.91 Закону України "про Конституційний Суд України" та виходячи із змісту резолютивної частини рішення Конституційного Суду України №11-р/2018 від 04.12.2018, зазначене рішення не застосовується до правовідносин, що виникли до його ухвалення.
Також звертає увагу на те, що згідно із ст.1175 ЦК України державою відшкодовується шкода, завдана в результаті прийняття органом державної влади нормативно-правового акту, що був визнаний незаконним та скасований. Скасування нормативно-правового акту передбачає втрату його чинності з моменту його прийняття. Визнання закону неконституційним не передбачає його скасування, а зумовлює втрату чинності з дня прийняття Конституційним Судом рішення про його неконституційність. У випадку  визнання закону неконституційним, він втрачає чинність не раніше дня ухвалення такого рішення, тобто, залишається чинним протягом певного проміжку часу з дня прийняття до дня втрати чинності, у зв`язку з чим правова основа правовідносин, що діяли в цей період, залишається легітимною і, в розумінні ст.1175 ЦКУ, яку застосував суд першої інстанції, не має наслідком відшкодування шкоди у зв`язку з їх застосуванням протягом періоду дії.

В частині відмови у позові рішення суду не оскаржено, а відтак, його законність та обґрунтованість, виходячи з приписів ст.308 КАС України, судом апеляційної інстанції не перевіряється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги слід задовольнити, а оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову - скасувати, з наступних підстав.

Постановляючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, згідно з пунктом 1 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 4 грудня 2018 року № 11-р/2018 неконституційними були визнані зміни щодо розміру суддівської винагороди.   Приписами ст. 1175 ЦК України шкода, завдана в результаті прийняття органом державної влади нормативно-правового акта, відшкодовується державою, а не відповідним органом. Вказане обумовлено складністю процедури прийняття нормативно-правових актів, необхідністю їх узгодження в різних інстанціях, державної реєстрації в Міністерстві юстиції України, тощо. Отже, суб`єктом відповідальності та відшкодування завданої шкоди є держава. Статтею 25 Бюджетного кодексу України передбачено, що казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Проте колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, вважає їх помилковими, з огляду на наступне.

Як встановив суд та підтверджено матеріалами справи, ОСОБА_1 з 01 січня 2014 року по 03 жовтня 2016 року обіймала посаду судді Господарського суду Вінницької області. Cуддівська винагорода судді ОСОБА_1 складалась із посадового окладу та 50-відсоткової надбавки за вислугу років, що підтверджується розрахунком стажу роботи, який дає право на отримання доплати за вислугу років.

З липня 2010 року суддівська винагорода регулювалась статтею 129 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року № 2453-VІ (Закон № 2435). Даною статтею у її первинній редакції було передбачено порядок визначення суддівської винагороди, яка складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Згідно з частиною 3 цієї статті у її первинній редакції, посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат.

В подальшому змінами, внесеними Законом України "Про внесення зміни до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 19 грудня 2013 року № 716-VII (Закон № 716), посадовий оклад судді місцевого суду встановлювався у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджувався поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат.

Тобто Законом №716 було виключено положення, яке з 1 січня 2014 року встановлювало посадовий оклад судді місцевого суду в розмірі 12 мінімальних заробітних плат.

Згідно із Законом України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" від 28 грудня 2014 року № 76-VІІІ (Закон №76) з частини третьої статті 129 Закону № 2453 виключено положення, яке з 1 січня 2015 року встановлювало посадовий оклад судді місцевого суду в розмірі 15 мінімальних заробітних плат. Тобто, оклад судді місцевого суду було зменшено з 15 до 10 мінімальних заробітних плат.

Посадовий оклад судді місцевого суду в розмірі 10 мінімальних заробітних плат було закріплено і в частині третій статті 133 Закону № 2453 (якою стала попередня стаття 129 Закону № 2453) після викладення його у новій редакції Законом України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року № 192-VIII (Закон № 192).

Рішенням Конституційного Суду України № 11-р/2018 від 04.12.2018 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини третьої статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року № 2453-УІ у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року № 192-VIII щодо обмеження розміру посадового окладу судді 10-ма мінімальними заробітними платами. Визначено, що це положення підлягає застосуванню у його первинній редакції, а саме: "Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року -15 мінімальних заробітних плат".

Разом з тим, згідно зі статтею 134 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року № 2453-VІ, суддям надається щорічна оплачувана відпустка тривалістю 30 робочих днів з виплатою, крім суддівської винагороди, допомоги на оздоровлення у розмірі посадового окладу.

Як зазначає позивач, внаслідок прийняття Верховною Радою України неконституційного закону і порушення права останньої шляхом незаконного обмеження суддівської винагороди за період з 01 січня 2014 року по серпень 2016 року їй не виплачено 245904,00 гривень суддівської винагороди, що підтверджується розрахунком у позовній заяві.

Відповідно до Законів України "Про Державний бюджет" мінімальна заробітна плата становила: в 2014 році - 1218 гривень,  з 1 січня 2015 року - 1218 гривень, з 1 вересня - 1378 гривень, з 1 січня 2016 - 1378 гривень, з 1 травня 2016 року - 1450 гривень, з 1 грудня 2016 року - 1600 гривень.

За період з 01 січня 2014 року по 03 жовтня 2016 року позивачу нараховано і виплачено суддівську винагороду, визначену, виходячи з посадового окладу у розмірі 10 мінімальних заробітних плат, та 50% за вислугу років, що підтверджено довідкою Господарського суду Вінницької області за № 35 від 15.02.2019 (т.1, а.с.9).

Покликаючись на те, що виплата суддівської винагороди здійснювалась на підставі закону, який визнаний Конституційним Судом неконституційним, позивач вважає, що зазнала збитків від недоплати суддівської винагороди та знецінення коштів, а тому звернулась до суду з даним позовом.

Відповідно до частини першої статті 151 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 № 1402-VІІІ (далі - Закон №   1402-VІІІ), Державна судова адміністрація України є органом у системі судової влади, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади у межах повноважень, установлених законом.

Положеннями статті 148 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" передбачено, що фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Видатки на утримання судів у Державному бюджеті України визначаються окремим рядком щодо Конституційного Суду України. Верховного Суду України, вищих спеціалізованих судів, а також у цілому за кожним видом та спеціалізацією щодо місцевих та апеляційних судів. Видатки кожного місцевого та апеляційного суду всіх видів та спеціалізації визначаються у Державному бюджеті України в окремому додатку.

Відповідно до статті 135 Закону № 1402-VIII суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

При цьому, пунктом 22 розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 1402-VІІІ передбачено, що право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом.

Пунктом 2 розділу XII Закону № 1402-VІІІ "Про судоустрій і статус суддів" визнано таким, що втратив чинність з дня набрання чинності цим Законом, Закон України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 року № 2453 - VI (далі - Закон № 2453 -VI) крім положень, зазначених у пунктах 7, 23, 25, 36 цього розділу.

Так, пунктом 23 розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 1402, яким регулюються питання оплати праці суддів, встановлено, що до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду визначену відповідно до положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" № 2453-VІ.

Рішенням Конституційного Суду України від 04.12.2018 № 11-р/2018 у справі № 1-7/2018 (4062/15) за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частин третьої, десятої статті 133 Закону України від 7 липня 2010 року № 2453-VІ "Про судоустрій і статус суддів" у редакції Закону України від 12 лютого 2015 № 192-VІІІ "Про забезпечення права на справедливий суд" визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) положення частини третьої та десятої статті 133 Закону України від 7 липня 2010 року № 2453-VІ "Про судоустрій і статус суддів" у редакції Закону України від 12 лютого 2015 року № 192-VІІІ "Про забезпечення права на справедливий суд" (далі - Закон № 2453-VІ).

Так, відповідно до пункту 1 вказаного рішення Конституційного Суду України положення частини третьої статті 133 Закону № 2453 підлягає застосуванню в його первинній редакції, а саме: "Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат."

В той же час, пункт 3 Розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 № 1774-VІІІ (далі - Закон № 1774-VІІІ) встановлює, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом вони застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 1 січня 2017 року.

Відповідно до частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, щодо застосування Закону № 1774- VІІІ Верховний Суд у постанові від 20.04.2018 у справі № П/811/638/17 зазначив, що норми Закону № 1774-VІІІ впливаючи на числове вираження розміру суддівської винагороди, безпосередньо не стосуються її визначення, позаяк ними врегульовано виключно порядок застосування мінімальної заробітної плати при обрахунку суддівської винагороди.

Нормами Закону № 1774-VІІІ лише змінено підходи до визначення розміру мінімальної заробітної плати, зокрема, шляхом запровадження нової методології визначення мінімальної заробітної плати при обрахунку розмірів посадових окладів, як нижньої межі оплати праці, що гарантується державою.

Верховний Суд зауважив, що положення Закону № 1774-VІІІ не втручаються у регулювання відносин судоустрою, проте, ними запроваджено саме зміни по відношенню до загального правового регулювання розміру заробітної плати, що має бути безпосередньо враховано при визначенні її величини.

Водночас, Верховний Суд у справі № 820/1853/17 висловив правову позицію, що "норма частини третьої статті 133 Закону № 2453-VI є бланкетною, оскільки визначає лише кількість мінімальних заробітних плат для встановлення розміру посадового окладу судді, але не встановлює розміру мінімальної заробітної плати, який необхідний для цього. З огляду на це, необхідно звернутися до інших законів, які встановлюють розмір мінімальної заробітної плати. Такі норми доповнять частину третю статті 133 Закону 2453-VІ і становитимуть єдину спеціальну норму, якою буде визначено розмір посадового окладу судді.

Нормативним доповненням до зазначеної статті є відповідні законодавчі положення, як-от пункт 3 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 1774-VІІІ, яким установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат.

Таким чином, законодавець заборонив застосовувати новий розмір мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для визначення посадових окладів, в тому числі суддів, і водночас передбачив, що до внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 01 січня відповідного року.

Разом з тим, пунктом 3 резолютивної частини рішення Конституційного суду України зазначено, що положення частин третьої, десятої статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року № 2453-VІ, які визнані неконституційними даним рішенням Конституційного суду України, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

З наведеного слідує, що нарахування суддівської винагороди відповідно до вказаного рішення повинно здійснюватися з 04 грудня 2018 року.

Дана позиція суду узгоджується з постановою Верховного Суду від 16 квітня 2019 року по справі № 318/2132/14-а (2а/318/97/2014) (адміністративне провадження № К/9901/53017/18).

Крім того, частиною першою статті 58 Конституції України передбачено, що Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

У Рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначено, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Закон діє з моменту набрання ним чинності до втрати ним чинності, яка може наступити внаслідок його скасування, заміни його іншим законом, закінчення терміну дії закону або ухвалення рішення Конституційного Суду України про визнання закону (його окремих положень) неконституційним.

Отже, Закони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності.

Рішенням від 04.12.2018 № 11-р/2018 у справі № 1-7/2018 (4062/15) яким Конституційний Суд України визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини десятої статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року № 2453-VІ у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року № 192-VIII, за яким "суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу", для цілей застосування окремих положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 2 червня 2016 року № 1402-VІІІ зі змінами, а саме: частини першої статті 55 щодо нездійснення суддею правосуддя у зв`язку з неможливістю здійснення правосуддя у відповідному суді, припиненням роботи суду у зв`язку зі стихійним лихом, військовими діями, заходами щодо боротьби з тероризмом або іншими надзвичайними обставинами та з неприйняттям, з незалежних від судді причин, у встановлені строки рішення про його відрядження до іншого суду; частини восьмої статті 56, частин першої, другої статті 89 щодо нездійснення суддею правосуддя у зв`язку з обов`язковим проходженням підготовки у Національній школі суддів України для підтримання кваліфікації; частини третьої статті 82, частин шостої, сьомої статті 147 щодо нездійснення суддею правосуддя у зв`язку з неприйняттям, з незалежних від судді причин, у встановлені строки рішення про переведення судді на посаду судді до іншого суду того самого або нижчого рівня у випадках реорганізації, ліквідації або припинення роботи суду, в якому такий суддя обіймає посаду судді - було відновлено здійснення нарахування та виплати доплати за вислугу років.

Отже, як зазначалося, пунктом 3 резолютивної частини рішення Конституційного суду України визначено, що положення частин третьої, десятої статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року № 2453-VІ, які визнані неконституційними даним рішенням Конституційного суду України, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Щодо вимог позивача про відшкодування шкоди, суд зазначає наступне.

На думку позивача, шкоду їй завдано у зв`язку з прийняттям закону, який визнано неконституційним. Як вважає позивач, вказана обставина є підставою для стягнення коштів з Державного бюджету України відповідно до ст. 1175 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Відповідно до ст. 1175 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.

Однак, положення даної статті підлягають застосуванню тільки у випадках, коли нормативно-правовий акт органу державної влади визнається незаконним і скасовується. При цьому у випадках, коли закони чи інші нормативно-правові акти або їх окремі положення визнаються Конституційним судом України неконституційними та у зв`язку з цим втрачають чинність, вказана норма не підлягає застосуванню.

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно ч. 3 ст. 152 Конституції України матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

Згідно ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, які особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які б особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Отже, поняття "збитки" передбачає й упущену вигоду, під якою розуміються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено.

Разом з тим, позивач просить відшкодувати завдану йому шкоду у вигляді недоплаченої суми заробітної плати та недоотриманого щомісячного довічного грошового утримання.

Беручи до уваги викладене, недоотриманий позивачем розмір заробітної плати  не може вважатися збитками у розумінні ст. 22 ЦК України.

Відповідно до ст. 25 Бюджетного кодексу України Державна казначейська служба України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Відповідно до п. 9 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України рішення суду про стягнення коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) виконуються виключно Державною казначейською службою України (центральний рівень) за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених у державному бюджеті на зазначену мету, у розмірі, що не перевищує суми реальних збитків.

Таким чином, збитки у вигляді недоотриманої суддівської винагороди, а також інфляційні витрати, заявлені позивачем, не можуть бути відшкодовані в порядку ст. 25 Бюджетного кодексу України за рахунок коштів державного бюджету, оскільки не належать до складу реальних збитків.

Крім того, суд зазначає, що й необґрунтованими є й вимоги про стягнення з Державного бюджету України інфляційних витрат.

Нарахування інфляційних втрат стосується прострочення саме грошових зобов`язань, а поняття "грошове зобов`язання" згідно з положеннями Цивільного кодексу України означає зобов`язання, яке складається з правовідносин, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

В свою чергу, відшкодування шкоди є мірою цивільно-правової відповідальності. Відповідно, сума збитків не є грошовим зобов`язанням в розумінні цивільного законодавства, а тому нарахування на суму збитків інфляційних втрат суперечить приписам ч. 3 ст. 11 ЦК України.
До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, передбачених п. 2 ст. 2 ЦК України, цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Аналізуючи наведені правові норми та фактичні обставини справи, колегія суддів дійшла висновку про правомірність обрахування позивачу розміру суддівської винагороди у спірний період у зв`язку з прийнятими змінами в законодавстві, якими врегульовано спірні правовідносини.

З огляду на викладене, доводи апеляційних скарг є суттєвими і складають підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову  необхідно скасувати та прийняти постанову про відмову в задоволенні позову з наведених мотивів.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В:
апеляційні скарги  Міністерства юстиції України, Державної Казначейської служби України задовольнити .
Рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 14 січня 2020 року в частині задоволення позову -  скасувати.
Прийняти постанову, якою у позові ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Головного Управління Державної Казначейської служби України у Вінницькій області, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Держави Україна в особі Міністерства юстиції України, Держави Україна  в особі Державної судової адміністрації України  про  стягнення майнової шкоди, заподіяної прийняттям неконституційного правового акту , -  відмовити. 
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України. 

Постанова суду складена в повному обсязі  01 липня 2020 року.

Головуючий	 	 	Франовська К.С.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Кузьменко Л.В.    Совгира Д. І.