ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2020 року	Львів	Справа № 454/1049/19 пров. № А/857/8203/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

Головуючого судді                                                     Сеника Р.П.,  
суддів                                                                           Затолочний В.С., Шинкар Т.І.,
з участю секретаря судового засідання                    Цар М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Львівській області на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 19 травня 2020 року у справі № 454/1049/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до державного інспектора- головного спеціаліста відділу контролю за використанням та охороною земель у Буському, Бродівському, Сокальському, Радехівському районах та м. Червонограді Управління з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Львівській області Стельмаха Тараса Михайловича, головного державного виконавця Сокальського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Костючик Оксани Валеріївни, Головного управління Держгеокадастру у Львівській області  про визнання протиправною та скасування постанови,-

суддя в 1-й інстанції – Адамович М.Я.,
час ухвалення рішення – 19.05.2020 року,
місце ухвалення рішення – м. Сокаль,
дата складання повного тексту рішення – 19.05.2020 року,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернуся в суд з даним позовом та просить поновити йому строк оскарження постанови від 30.08.2018р. про накладення на нього адміністративного стягнення за ст.53-1 КУпАП та визнати протиправною і скасувати дану постанову.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 02.04.2019р. він отримав з Сокальського РВ ДВС ГТУЮ у Львівській області постанову про відкриття виконавчого провадження та постанову про накладення арешту на майно боржника.
11.04.2019р. на його звернення йому надано копію постанови, винесеної ГУ Держгеокадастр, якою на нього накладено адміністративне стягнення за ст.53-1 КУпАП, за те, що Фермерським господарством «Бас І.М.» використовуються земельні ділянки без документів, що посвідчують право користування землею.
Вважає, що дана постанова винесена незаконно та підлягає скасуванню, оскільки він жодних дій щодо самовільного захоплення земельних ділянок не вчиняв.
15.08.2018р. державним інспектором – головним спеціалістом відділу контролю за використанням та охороною земель у Біському, Бродівському, Сокальському, Радехівському районах та м.Червонограді Управління з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Львівській області Стельмах Т.М. складено протокол про адміністративне правопорушення, в якому зазначено, що Фермерське господарство «Бас І.М.» на території Острівської сільської ради Сокальського району за межами с.Добрячин Сокальського району обробляє землі державної власності сільськогосподарського призначення, загальною площею 30,0га без зареєстрованого права користування землею.
Позивач зазначив у даному протоколі, що використовує земельні ділянки на підставі державних актів на право довічного успадковуваного володіння. Зазначене в протоколі підтвердили і свідки.
Він подав скаргу на дії інспектора на яку отримав відповідь, в якій не було нічого зазначено про винесення постанови про притягнення його до адміністративної відповідальності.
Ствердив, що земельні ділянки площею 20,0га та 10,0га він використовує згідно державних актів на право довічного успадкованого володіння. На даний час позивач здійснює переоформлення спадщини після смерті ОСОБА_2 .
Крім того, фермерське господарство здійснює господарську діяльність, систематично сплачує податки.
Зазначив, що інспектором порушено вимоги рівності перед законом і посадовою особою яка розглядає справу; порушено відкритий розгляд справи, так як 30.08.2018р. він був у приміщенні ГУ Держгеокадастр, однак інспектора Стельмаха Т.М. на робочому місці не було; йому не роз`яснено його права; незрозуміло місце винесення постанови; порушено строк розгляду справи, йому не оголошено постанову, не вручено і не надіслано копії постанови.
Також, звернув увагу, що постанова про накладення адміністративного стягнення повинна бути звернута до виконання протягом трьох місяців з дня її винесення, однак, оскаржувана постанова поступила до відділу виконавчої служби 06.12.2018р.
Крім того, позивач зазначив, що після смерті батька ОСОБА_2 він звернувся до нотаріуса з метою прийняття спадщини. Нотаріус зверталася до Сокальського районного відділу земельних ресурсів з метою надання грошової оцінки цих земель та інформації щодо сервітутів та обтяжень щодо таких.
Він пояснював інспектору ОСОБА_3 , що на даний час він ще оформляє спадщину на вказані земельні ділянки, надавав документи з цього приводу та зазначив про це в протоколі про адміністративне правопорушення.
На виклик інспектора він прибув о 09.30год. 30.08.2018р. до ГУ Держгеокадакстр у Львівській області, однак ОСОБА_3 на роботі не було та секретар йому повідомила, що останній вибув у м.Радехів. Він вручив документи в канцелярії та близько 11.00год. вийшов з приміщення управління. Тому, в постанові про притягнення до адміністративної відповідальності вказано неправду з того приводу, що він 30.08.2018р. не прибув та не повідомив про причини неявки.
Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 19 травня 2020 року у справі № 454/1049/19 позовні вимоги задоволено.
Рішення суду першої інстанції оскаржив відповідач, подавши на нього апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що винесене з порушенням норм як матеріального так і процесуального права.
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що станом на момент винесення оскаржуваної постанови земельні ділянки обліковуються, як землі запасу, про те позивач продовжує використання останніх без правовстановлюючих документів на ці земельні ділянки.
Відтак, апелянт вважає, що висновок викладений у акті перевірки дотримання вимог земельного законодавства за об`єктом земельної ділянки від 15.08.2018 №667-ДК/604/АП/09/01/-18 та постанові №667/ДК/0227По/08/01/-18 від 30.08.2018 про накладення адміністративного стягнення за порушення ст. 125,126 Земельного кодексу України, а саме здійснення самовільного зайняття земельних ділянок сільськогосподарського призначення загальною площею 30га, які знаходяться поза межами населеного пункту с. Добрячин, на території Острівської сільської ради Сокальського району Львівської області гр. ОСОБА_1 , є повністю обгрунтованим.
Просить скасувати рішення Сокальського районного суду Львівської області від 19 травня 2020 року у справі № 454/1049/19 та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
Вислухавши доповідь судді - доповідача, пояснення позивача, представника позивача та представника відповідача, дослідивши обставини справи, доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, колегія суддів приходить до переконання, що вона не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 вважається таким, що прийняв у спадок земельні ділянки, належні його батькові на підставі актів про право довічного успадковуваного володіння незалежно від того, що він не оформив щодо них правовстановлюючих документів з тих чи інших причин.
На підставі матеріалів справи, суд першої інстанції прийшов до висновку, що при винесенні оскаржуваної постанови неналежним чином встановлено всі обставини справи, в тому числі не встановлено законні підстави користування позивачем земельними ділянками, що потягло притягнення останнього до адміністративної відповідальності за відсутності події правопорушення.
Розглядаючи спір, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.
Встановлено та підтверджено матеріалами справи, що Згідно акту перевірки дотримання вимог земельного законодавства за об`єктом – земельної ділянки від 15.08.2018р., акту обстеження земельної ділянки від 15.08.2018р. та протоколу від 15.08.2018р., державним інспектором – головним спеціалістом відділу контролю за використанням та охороною земель у Буському, Бродівському, Сокальському, Радехівському районах та м.Червонограді Управління контролю за використанням та охороною земель Стельмах Т.М. виявлено ФГ «Бас І.М.» на території Острівської сільської ради Сокальського району за межами населеного пункту с.Добрячин використовуються (обробляються) землі державної власності сільськогосподарського призначення, загальною площею 30,0га, без зареєстрованого права користування землею.
30.08.2018р. ОСОБА_1 подав скаргу заступнику начальника Головного управління Держгеокадастру начальнику Управління контролю та охорони земель, в якій просив скасувати вищевказаний протокол про адміністративне правопорушення від 15.08.2018р.
Також, 30.08.2018р. ОСОБА_1 подав клопотання інспектору Стельмах Т.М., в якому зазначив, що володіє земельними ділянками на законній підставі та просив витребувати в Міськрайонному управлінні Головного управління Держгеокадастру у Львівській області та місті Червонограді ряд документів на підтвердження його доводів.
Начальник Головного управління Держгеокадастру у Львівській області 28.09.2018р. надано відповідь на звернення ОСОБА_4 , в яких зазначено, що з 13.03.1992р. не передбачено право довічного успадкованого володіння землею, ОСОБА_2 не переоформив статус земельних ділянок на право власності. Управлінням Держкомзему у Сокальському районі дані земельні ділянки враховано як землі запасу. Крім того, зазначено, що станом на день надання відповіді 28.09.2018р., матеріали справи про притягнення ОСОБА_4 до адміністративної відповідальності перебувають на розгляді Управління контролю за використанням та охороною земель.
Постановою державного інспектора - головного спеціаліста відділу контролю за використанням та охороною земель у Буському, Бродівському, Сокальському, Радехівському районах та м.Червонограді Управління контролю за використанням та охороною земель Стельмах Т.М. від 30.08.2018р. на ОСОБА_1 накладено штраф в розмірі 340грн. за порушення вимог ст.ст.125, 126, 211 ЗК України, зокрема за те, що Фермерським господарством «Бас І.М.» без документів обробляються земельні ділянки загальною площею 30,0га. розташовані за межами с.Добрячин на території Острівської сільської ради Сокальського району.
17.09.2018р. державним інспектором – головним спеціалістом відділу контролю за використанням та охороною земель у Буському, Бродівському, Сокальському, Радехівському районах та м.Червонограді Управління контролю за використанням та охороною земель Стельмах Т.М. складено припис, яким зобов`язано ОСОБА_1 усунути викладені вище порушення вимог земельного законодавства.
Постановою державного виконавця від 10.12.2018р. відкрито виконавче провадження з виконання зазначеної постанови про стягнення з ОСОБА_4 680грн. штрафу.
Постановою державного виконавця від 05.02.2019р. накладено арешт на все майно ОСОБА_4 .
03.04.2019р ОСОБА_4 звернувся до Сокальського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області із заявою, в якій зазначив, що ним 02.04.2019р. отримано з відділення ДВС постанову про відкриття виконавчого провадження та постанову про арешт його майна та просив надати йому копію оскаржуваної постанови.
10.04.2019р. ОСОБА_4 звернувся до Сокальського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області із заявою про ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження та отримання його копій.
Супровідним листом від 11.04.2019р. ОСОБА_4 направлено копію оскаржуваної постанови.
Згідно вимоги від 17.11.2017р., запитів від 13.12.2017р, від 22.01.2018р., від 28.02.2018р., клопотання від 15.12.2017р., відповідей №31-13-0.2-14645/2-17 від 16.11.2017р., №0-13-0.18-2561/122-17 від 18.12.2017р.№0-13-0.4-190/90-18 від 29.01.2018р., №218/421-18-0.4 від 06.02.2018р., №0-3-0.18-522/122-18 від 28.02.2018р., №10-13-0.4-525/90-18 від 27.03.2018р., на звернення органу досудового розслідування Головним управлінням Держгеокадастру у Львівській області та Сокальським відділом Держгеокадастру надано роз`яснення, що ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та не оформив право власності на земельні ділянки, які були надані йому в довічне успадковане володіння, у зв`язку з чим, ці земельні ділянки було враховано в землі запасу, на підставі наказу Державного комітету статистики України «Про затвердження форм державної статистичної звітності з земельних ресурсів та Інструкції з заповнення державної статистичної звітності з кількісного обліку».
З державних актів серія Б №059180 та серія Б №060319 встановлено, що за ОСОБА_2 закріплено 10га та 20га землі в межах згідно з планом землекористування, призначеної для ведення селянського господарства, розташовані на території Острівської сільської ради.
Згідно свідоцтв про право на спадщину від 24.09.2008р. та від 03.06.2014р., ОСОБА_1 успадкував після смерті батька ОСОБА_2 земельні ділянки площею 5,3га, розташовані на території Острівської сільської ради Сокальського району Львівської області, надана в довічне успадковане володіння для будівництва і розширення селянського (фермерського) господарства та Фермерське господарство Бас Іван Миколайович.
З довідки №1209 від 29.08.2018р. встановлено, що від Фермерського господарства «Бас І.М.» надходить єдиний податок з юридичних осіб.
Позивач, не погоджуючись з винесеною постановою, звернувся з адміністративним позовом до суду.
З приводу спірних правовідносин колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За змістом статей 6, 50 ЗК України 18 грудня 1990 року N 561-XII у довічне успадковуване володіння земля надається громадянам Української РСР для ведення селянського (фермерського господарства). Громадянам Української РСР, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство, що ґрунтується переважно на особистій праці та праці членів їх сімей, надаються за їх бажанням у довічне успадковуване володіння або в оренду земельні ділянки, включаючи присадибний наділ.
Постановою Верховної Ради Української РСР від 27 березня 1991 року, яка втратила чинність на підставі Постанови Верховної Ради України N 2201-XII від 13 березня 1992 року, затверджено форми державних актів: на право довічного успадковуваного володіння землею; на право постійного володіння землею; на право постійного користування землею.
ЗК України у редакції від 13 березня 1992 року не передбачав такого виду права як довічне успадковуване володіння земельною ділянкою.
При цьому відповідно до пункту 8 Постанови Верховної Ради України від 13 березня 1992 року № 2200 «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі» громадяни, підприємства, установи, організації, яким було надано у встановленому порядку земельні ділянки у довічне успадковуване або постійне володіння, зберігають свої права на використання цих земельних ділянок до оформлення права власності або землекористування відповідно до ЗК України.
Пунктом 6 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України 2001 року визначено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 01 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.
У Рішенні Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 р. №5-рп (справа про постійне користування земельними ділянками) зазначено, що у Земельному кодексі Української РСР від 18 грудня 1990 року була регламентована така форма володіння землею, як довічне успадковуване володіння. ЗК України в редакції від 13 березня 1992 року закріпив право колективної та приватної власності громадян на землю (зокрема, право громадян на безоплатне одержання у власність земельних ділянок для ведення сільського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства тощо (ст. 6)). Це свідчить про те, що поряд із впровадженням приватної власності на землю громадянам, на їх вибір забезпечувалася можливість продовжувати користуватися земельними ділянками на праві постійного (безстрокового) користування, оренди, пожиттєвого спадкового володіння або тимчасового користування. При цьому в будь - якому разі виключалась як автоматична зміна титулів права на землю, так і будь-яке обмеження права користування земельною ділянкою у зв`язку з непереоформленням правового титулу.
Конституційний Суд України вважав, що встановлення обов`язку громадян переоформити земельні ділянки, які знаходяться у постійному користуванні, на право власності або право оренди до 01 січня 2008 року, потребує врегулювання чітким механізмом порядку реалізації цього права відповідно до вимог частини 2 статті 14, частини 2 статті 41 Конституції України. У зв`язку з відсутністю визначеного у законодавстві відповідного механізму переоформлення громадяни не в змозі виконати вимоги пункту 6 Перехідних положень Кодексу у встановлений строк, про що свідчить неодноразове продовження Верховною Радою України цього строку. Підставою для виникнення права на земельну ділянку є відповідний юридичний факт.
Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення:
- пункту 6 розділу Х "Перехідні положення" ЗК України щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення;
- пункту 6 Постанови Верховної Ради України "Про земельну реформу" від 18 грудня 1990 року N 563-ХII з наступними змінами в частині щодо втрати громадянами, підприємствами, установами і організаціями після закінчення строку оформлення права власності або права користування землею раніше наданого їм права користування земельною ділянкою.
З огляду на викладене, особа, яка володіє земельною ділянкою на праві довічного успадковуваного володіння за Законом не може бути позбавлена права на таке володіння.
На відповідні відносини щодо такого володіння поширюються гарантії, встановлені статтею 1 Протоколу Першого Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція» та ст. 41 Конституції України. Ці норми не лише гарантують право довічного успадковуваного володіння землею (як різновид «мирного володіння майном» в розумінні Конвенції, та як речове право, захищено статтею 41 Конституції України), але і обмежують у можливості припинити відповідне право.
Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123).
ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36).
Отже, дії державних органів щодо надання земельних ділянок громадянам у довічне успадковуване володіння були припинені, проте ті особи, які набули це право у встановленому законом порядку, зберегли його, оскільки законодавство не містить норми, яка б дозволяла припинити право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, а тому таке право є дійсним.
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України), крім прав і обов`язків що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: 1) особисті немайнові права; 2) право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; 3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 4) права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; 5) права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 ЦК України.
Таким чином, враховуючи те, що зі смертю особи не відбувається припинення прав і обов`язків, окрім тих, перелік яких визначено у статті 1219 ЦК України, спадкоємець стає учасником правовідношення з довічного успадковуваного володіння.
Вказаного правового висновку дійшла Велика палата Верховного суду в постанові від 20.11.2019 року у справі 368/54/17.
Як підтверджено матеріалами справи, ОСОБА_5 прийняв спадщину після смерті свого батька ОСОБА_6 .
Статтею 1 КУпАП визначено, що завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.
Частинами 1 та 2 ст.7 КУпАП визначено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.
Завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності (ст.245 КУпАП).
Статтею 254 КУпАП визначено, що про вчинення адміністративного правопорушення складається протокол уповноваженими на те посадовою особою або представником громадської організації чи органу громадської самодіяльності. Протокол про адміністративне правопорушення, у разі його оформлення, складається у двох екземплярах, один з яких під розписку вручається особі, яка притягається до адміністративної відповідальності.
Згідно ст.256 КУпАП у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи. Якщо правопорушенням заподіяно матеріальну шкоду, про це також зазначається в протоколі. Протокол підписується особою, яка його склала, і особою, яка притягається до адміністративної відповідальності; при наявності свідків і потерпілих протокол може бути підписано також і цими особами. У разі відмови особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, від підписання протоколу, в ньому робиться запис про це. Особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, має право подати пояснення і зауваження щодо змісту протоколу, які додаються до протоколу, а також викласти мотиви свого відмовлення від його підписання. При складенні протоколу особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснюються його права і обов`язки, передбачені статтею 268 цього Кодексу, про що робиться відмітка у протоколі.
За приписами ч.1 ст.268 КУпАП особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржити постанову по справі. Справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.
Повістка особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, вручається не пізніш як за три доби до дня розгляду справи в суді, в якій зазначаються дата і місце розгляду справи. Інші особи, які беруть участь у провадженні по справі про адміністративні правопорушення, повідомляються про день розгляду справи в той же строк (ст.277-1 КУпАП).
Аналіз наведених вище правових положень дає можливість дійти висновку, що провадження у справі про адміністративне правопорушення за ст.53-1 КУпАП розпочинається зі складення у присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, протоколу про адміністративне правопорушення, і їй вручається копія такого протоколу. Про дату, час та місце розгляду справи про адміністративне правопорушення особа повідомляється не пізніше як за три доби до дати розгляду справи. В процесі розгляду справи особа, яка притягується до адміністративної відповідальності має право користуватися правами, передбаченими ст.268 КУпАП.
Закріплюючи процесуальні гарантії прав особи, що притягається до адміністративної відповідальності, у тому числі й на участь у розгляді її справи, положення КУпАП містять й певні застереження, націлені на забезпечення належної реалізації компетентними органами (особами) наданих їм повноважень.
Крім того, в оскаржуваній постанові про накладення адміністративного стягнення не наведено жодного доказу, на яких ґрунтується висновок про вчинення позивачем адміністративного правопорушення.
Таким чином, відповідачем неправомірно притягнуто позивача до адміністративної відповідальності за самовільне захоплення земельної ділянки згідно ст.53-1 КУпАП України, а відтак заявлений позов є обґрунтованим та підставним, а тому підлягає до задоволення.
Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.
Частиною 2 ст. 77 КАСУ України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
Інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доводів, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.
Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.
З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Керуючись ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325,328, 329 КАС України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Львівській області залишити без задоволення.
Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 19 травня 2020 року у справі № 454/1049/19  залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції є остаточною та не може бути оскаржена.

Головуючий суддя	 	Р. П. Сеник 	
судді	 	В. С. Затолочний 	
 	 	Т. І. Шинкар  	
Повне судове рішення складено 24.09.2020 року