Постанова
Іменем України
 
01 липня 2020 року
м. Київ
 
справа № 242/68/18
провадження № 61-7227св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Селидівського міського суду Донецької області у складі судді Черкова В. Г. від 23 жовтня 2018 року та постанову Донецького апеляційного суду у складі колегії суддів: Мальцевої Є. Є., Биліни Т. І., Мироненко І. П., від 27 лютого 2019 року,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором позики.
 
В обґрунтування позову вказав, що 01 січня 2012 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики, за умовами якого відповідач отримав гроші у розмірі 47 500 євро зі строком повернення до 01 січня 2013 року та сплатою щомісячно 1 % від суми позики, про що написав розписку. По закінченню строку договору позики відповідач гроші не повернув. Оскільки ОСОБА_3 є дружиною ОСОБА_2 , а спірний договір укладено в період їх шлюбу, її було залучено до участі у розгляді справи у якості співвідповідача.
Заочним рішенням Ворошиловського районного суду м. Донецька                                  від 03 вересня 2013 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Ухвалою Ворошиловського районного суду м. Донецька від 06 травня                               2014 року задоволено заяву ОСОБА_2 про перегляд вказаного заочного рішення, скасовано його та призначено справу до розгляду, але у зв`язку з проведенням антитерористичної операції на території м. Донецька розгляд справи не відбувався. 
За таких обставин, уточнивши позовні вимоги, позивач просив суд стягнути з відповідачів у солідарному порядку на свою користь грошові кошти за договором позики у розмірі 47 500 євро, що складає 1 579 123,25 грн, та відсотки у розмірі 1 105 358,28 грн, а всього - 2 684 509,53 грн та судові витрати у справі.
 
Короткий зміст ухвалених у справі судових рішень
 
Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 23 жовтня                   2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 01 січня 2012 року у розмірі 47 500 євро, що станом на 09 лютого 2012 року еквівалентно 503 775,50 грн, та суму процентів за період з 01 січня 2012 року по 28 грудня 2017 року у розмірі 362 718,72 грн, а всього -                    866 494,22 грн.
У решті позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судового збору.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_2 у порушення умов договору позики від 01 січня 2012 року не виконав свого обов`язку щодо повернення ОСОБА_1 суми позики у обумовлений цим договором строк, тому права позивача на повернення грошових коштів є порушеними. Позивач звернувся до суду в межах строку позовної давності. Зміст договору не свідчить про його укладення ОСОБА_2 в інтересах сім'ї, а тому у задоволенні позовних вимог про солідарне стягнення суми заборгованості за спірним договором з нього та його дружини ОСОБА_3 слід відмовити. У зв`язку із неможливістю відновити втрачене судове провадження позивач мав подати новий позов про стягнення суми боргу з урахуванням курсу євро станом на 03 вересня 2013 року - дату ухвалення заочного рішення у цій справі, а не станом на дату його звернення до суду із позовом у грудні                    2017 року.
Постановою Донецького апеляційного суду від 27 лютого 2019 року частково задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_2 , змінено рішення Селидівського міського суду Донецької області від 23 жовтня 2018 року, виключено з судового рішення вказівку про здійснення перерахунку суми боргу, що підлягає сплаті у гривнях.
Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 23 жовтня                      2018 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу за договором позики від 01 січня 2012 року у розмірі 47 500 євро  залишено без змін.
Змінено рішення суду першої інстанції в частині стягнення відсотків за договором та суми судового збору.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму процентів за період з 01 січня 2012 року по 31 січня 2013 року у розмірі 5 700 євро та 8 000 грн у відшкодування судових витрат.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позивач належними та допустимими доказами довів обставини укладення між сторонами спірного договору позики та невиконання відповідачем його умов, звернувшись до суду в межах строку позовної давності. Суму боргу підлягає стягненню у євро, а не у гривнях, як помилково вказав суд першої інстанції. Відсотки за договором слід стягнути в межах строку дії договору позики - до 01 січня 2013 року, а не до дати звернення позивача до суду із позовом у 2017 році.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи
 
У касаційній скарзі, поданій у квітні 2019 року до Верховного Суду, ОСОБА_2  просить скасувати судові рішення попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.  
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції у порушення вимог процесуального закону відкрив провадження у цій справі, не зазначивши, що позивач звернувся до суду із новим позовом у зв'язку із втратою судового провадження. Наданий позивачем договір позики є недопустимим доказом, оскільки не засвідчений його підписом. Постанова апеляційного суду в частині стягнення з відповідача боргу в іноземній валюті суперечить вимогам чинного законодавства, оскільки національною валютою є гривня.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 09 квітня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві.
Ухвалою Верховного Суду від 30 липня 2019 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та зупинено виконання оскаржуваних судових рішень до закінчення касаційного провадження.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Згідно з договором позики від 01 січня 2012 року ОСОБА_1 (позикодавець) надав, а ОСОБА_2 (позичальник) отримав грошові кошти у розмірі 47 500 євро на строк до 01 січня 2013 року зі сплатою щомісячно                       1 відсотка від суми позики на весь строк позики. Дружини сторін ознайомлені та згодні зі змістом цього договору. У договорі міститься розписка відповідача (позичальника) про отримання грошових коштів, обумовлених договором.
 
У зазначений у договорі строк відповідач зобов`язань за цим договором не виконав, отримані кошти не повернув.
 
Заочним рішенням Ворошиловського районного суду м. Донецька                                  від 03 вересня 2013 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Ухвалою Ворошиловського районного суду м. Донецька від 06 травня                               2014 року задоволено заяву ОСОБА_2 про перегляд вказаного заочного рішення, скасовано його та призначено справу до розгляду, але у зв`язку з проведенням антитерористичної операції на території м. Донецька розгляд справи не відбувався.
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга задоволенню не підлягає.
 
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. 
 
Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
 
Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
 
За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
 
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Згідно зі статтею 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
 
Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.
 
Вирішуючи спір та належним чином дослідивши надані сторонами докази, з`ясувавши фактичні обставини справи, суди попередніх інстанцій установили дійсну правову природу правовідносин сторін, факт передання позивачем відповідачу в позику коштів, його зобов`язання повернути кошти, та дійшли правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог у цій частині.
Заперечуючи проти позову і стверджуючи про відсутність між сторонами договірних правовідносин з приводу позики грошових коштів, відповідач не надав доказів на підтвердження цих обставин та обставин укладення ним                01 січня 2012 року договору із зобов`язання повернути ОСОБА_1 борг у повному обсязі разом із відсотками у січні 2013 року та складенням відповідної розписки, яка є невід`ємною частиною цього договору.
 
Враховуючи відсутність доказів про те, що текст розписки складений та підписаний іншою особою, а не відповідачем, суди правильно оцінили вказану розписку як борговий документ, який підтверджує існування між сторонами позикових зобов`язань.
 
Відсутність у розписці прямої вказівки на те, що ОСОБА_2 узяв у                        ОСОБА_1 грошові кошти у борг компенсуються текстом самого договору позики, в якому зазначено про те, що він зобов`язується повернути                          позикодавцю ОСОБА_1 борг разом із процентами  у строк до 01 січня 2013 року.
 
Крім того, суди попередніх інстанцій надали належну правову оцінку доводам відповідача щодо спливу позовної давності, підставно зазначивши, що строк позовної давності позивачем не пропущений, оскільки він своєчасно звернувся до суду в 2013 році вперше, а також подавши у 2017 році новий позов у порядку, передбаченому статтею 492 ЦПК України, дізнавшись про відсутність судового рішення про стягнення боргу на його користь.
 
Також не ґрунтуються на вимогах закону доводи відповідача щодо безпідставного, на його переконання, стягнення з нього суми заборгованості у іноземній валюті, оскільки як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству, про що зазначено, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).
 
Доводи касаційної скарги про неналежність та недопустимість доказів укладення між сторонами спірного договору позики є безпідставними та необґрунтованими.
 
Крім того, суд касаційної інстанції в силу вимог статті 400 ЦПК України позбавлений можливості встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Таким чином доводи касаційної скарги про порушення судами норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.
 
Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду судів та додаткового правового аналізу не потребують, на законність судових рішень не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками судів, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.
 
Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою.
 
Із урахуванням того, що інші доводи касаційної скарги є ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення (суду першої інстанції у незміненій частині) ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків судів обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Ухвалою суду касаційної інстанції від 30 липня 2019 року зупинено виконання рішення Селидівського міського суду Донецької області від 23 жовтня                2018 року та постанови Донецького апеляційного суду від 27 лютого                        2019 року до закінчення їх перегляду в касаційному порядку. Враховуючи, що колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування цих судових рішень, їх виконання підлягає поновленню.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Селидівського міського суду Донецької області від 23 жовтня                2018 року та постанову Донецького апеляційного суду від 27 лютого                        2019 року - без змін.
 
Поновити виконання рішення Селидівського міського суду Донецької області від 23 жовтня 2018 року та постанови Донецького апеляційного суду                                 від 27 лютого  2019 року
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                            О. В. Білоконь
                                                                                                           
О. М. Осіян 
                                                                                                        
Н. Ю. Сакара