Ухвала
іменем України 
30 червня 2020 року
м. Київ
справа № 464/6742/16-к
провадження № 51-2957 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі – Суд) у складі:
головуючої              ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянув касаційну скаргу потерпілого ОСОБА_4  на ухвалу Львівського апеляційного суду від 19 березня 2020 року щодо засудженого ОСОБА_5 .
Короткий зміст вироку, оскарженої ухвали та встановлені обставини
За вироком Миколаївського районного суду Львівської області від 27 листопада 2019  року ОСОБА_5 засуджено до  покарання у виді позбавлення волі:  за ч. 2 ст.  190 Кримінального кодексу України (далі – КК) – на строк 3 роки; за ч. 3 ст.  190  КК – на строк 6 років; за ч. 4 ст. 190 КК – на строк 7 років із конфіскацією майна.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворих покарань більш суворим остаточно призначено ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 
7 років із конфіскацією майна.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК зараховано в строк відбування покарання ОСОБА_5 строк його попереднього ув`язнення з 09 червня 2016 року по 27 листопада 2019 року з  розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Вирішено питання щодо цивільних позовів потерпілих та речових доказів.
Львівський апеляційний суд ухвалою від 19  березня 2020 року вирок місцевого суду змінив: на підставі ч. 5 ст. 72 КК зарахував у строк відбування покарання ОСОБА_5 строк його попереднього ув`язнення з 09 червня 2016 року по 19  березня 2019 року з  розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. У решті вирок залишив без змін. Постановив вважати ОСОБА_5 таким, що відбув покарання за вироком Миколаївського районного суду Львівської області від 27 листопада 2019 року в повному обсязі, та звільнив його з-під варти в залі суду.
Суд визнавОСОБА_5 винуватим у шахрайстві, вчиненому повторно у великих та особливо великих розмірах за обставин, детально викладених у  вироку.
Як установив суд, 23 травня 2013 року в кафе на пл. А. Міцкевича, 1 у м. Львові, ОСОБА_5 , маючи умисел на заволодіння чужим майном у великих розмірах шляхом обману, переконавши потерпілого ОСОБА_6 , що займається привезенням на територію України з Республіки Індія гранітної бруківки, як співзасновник ТзОВ  «ТріведіМрамор» уклав від імені цього товариства з потерпілим договір про поставку бруківки загальною вартістю 225 000 грн та отримав від нього частину грошових коштів у розмірі 112 500 грн. Продовжуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_5 повідомив потерпілого, що для розмитнення товару необхідно ще 60 000  грн, які  у вересні 2013  року у приміщенні кафе за вказаною адресою отримав від потерпілого. Таким чином ОСОБА_5 спричинив потерпілому ОСОБА_7 матеріальної шкоди у великих розмірах на загальну суму 172 500 грн.
Крім того, 06 липня 2013 року в приміщенні офісу № 221 ТзОВ «Спекр Пласт» на вул.  Городоцькій, 355 у м. Львові, ОСОБА_5 з метою заволодіння чужим майном в особливо великих розмірах шляхом обману запропонував директору ОСОБА_8 та засновнику товариства ОСОБА_9 придбати гранітну плитку у фірми «Forwardfundation», засновником якої він є в Індії. 06 липня 2013 року було укладено договір про її поставку та досягнуто домовленості про зарахування ОСОБА_5 як співзасновника ТзОВ «Спектр Пласт». Продовжуючи свій злочинний намір, засуджений схилив директора ОСОБА_8 до підписання угоди на постачання гранітної плитки між ТзОВ «Спектр Пласт» і ТзОВ «Західбуденергозбереження». 08    липня 2013 року, ОСОБА_5 , перебуваючи в приміщенні офісу ТзОВ «Західбуденергозбереження» на просп. Чорновола, 67 у м. Львові, представившись співзасновником ТзОВ «Спектр Пласт» та переконавши директора товариства ОСОБА_10 , що займається привезенням гранітної плитки на територію України з Республіки Індія, надав йому договір поставки гранітної плитки підписаний директором ТзОВ «Спектр Пласт» ОСОБА_8 загальною вартістю 600 000 грн. 
Цього ж дня ТзОВ «Західбуденергозбереження» на рахунок ТзОВ «Спектр Пласт» перерахувало 200 000 грн, а 15  липня 2013 року, ТзОВ «Спектр Пласт» частину суми – 23 000 дол. США, еквівалентної 186 236,90 грн згідно з курсом Національного банку України, перерахувало на рахунок фірми «Forwardfundation». Продовжуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_5 повідомив ОСОБА_10 , що для розмитнення товару необхідно ще 150 000 грн, які 23 вересня 2013 року було перераховано на рахунок ТзОВ «Спектр Пласт». Своїми діями ОСОБА_5 спричинив ТзОВ «Західбуденергозбереження» матеріальну шкоду в особливо великих розмірах на загальну суму 350 000 грн.
Крім того, у кінці листопада 2014 року, перебуваючи на вул. Панча, 18Б/7 у м. Львові, ОСОБА_5 , маючи умисел на заволодіння чужим майном, в особливо великих розмірах, шляхом обману, переконавши потерпілого ОСОБА_4 , що займається поставкою на територію України з Республіки Індія чорного та білого мармуру, домовився про поставку трьох контейнерів каменю загальною вартістю 46 000  дол.  США та отримав частину коштів у розмірі 8000 дол. США, що відповідно до курсу Національного банку України становило 119 754,15 грн. Продовжуючи свій злочинний умисел, засуджений, перебуваючи неподалік кінотеатру ім. О. Довженка, на просп. Червоної Калини, 81 у м. Львові, отримав від потерпілого решту коштів у  сумі 38 000 дол. США, що за курсом Національного банку України становило 572 143,69   грн. Своїми діями ОСОБА_5 спричинив потерпілому ОСОБА_4 матеріальну шкоду на загальну суму 691 897,84 грн.
У березні 2015 року, перебуваючи на об`їзній дорозі неподалік с. Пасіки-Зубрицькі Пустомитівського району Львівської області, ОСОБА_5 , маючи умисел на заволодіння чужим майном, в особливо великих розмірах, шляхом обману, домовився з потерпілим ОСОБА_4 про поставку одного контейнера каменю та отримав від нього кошти в сумі 16 000 дол. США, що згідно з курсом Національного банку України становило 375 098 грн, чим завдав потерпілому матеріальної шкоди на вказану суму.
Крім того, в червні 2015 року, маючи умисел на заволодіння чужим майном, у великих розмірах, шляхом обману, ОСОБА_5 переконав потерпілого ОСОБА_4 , що поставить йому контейнер паперу формату А-4 з Республіки Індія, за що 26 липня 2015 року, отримав від потерпілого банківським переказом частину коштів у розмірі 30 000 грн. Продовжуючи свій злочинний умисел, 01 липня 2015 року ОСОБА_5 , перебуваючи в будинку потерпілого ОСОБА_4 на АДРЕСА_1 , отримав від нього другу частину коштів у розмірі 105 000 грн, а у червні 2015 року, перебуваючи неподалік ЗАТ «Львівський ізоляторний завод», що на вул. Зеленій, 301 у м. Львові, отримав від знайомої потерпілого ОСОБА_4 – ОСОБА_11 решту коштів у сумі 2500 дол. США, що згідно з курсом Національного банку України становило 52 538,39 грн, за поставку вказаного товару. Такими діями ОСОБА_5 завдав потерпілому ОСОБА_4 матеріальної шкоди на загальну суму 187 538,39 грн.
Крім того, у липні 2015 року, перебуваючи в будинку потерпілого ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , маючи умисел на заволодіння чужим майном у значних розмірах шляхом обману, переконавши потерпілого, що невідомі бандити вимагають у нього гроші, яких у нього зараз немає, отримав від нього кошти в розмірі 6500 дол. США, що за курсом Національного банку України становило 140 483,04 грн, чим завдав йому матеріальної шкоди на вказану суму.
Крім того, 27 липня 2015 року ОСОБА_5 повторно, перебуваючи на просп. Червоної Калини, 97 у м. Львові, маючи умисел на заволодіння чужим майном, шляхом обману потерпілого ОСОБА_12 , переконавши, що привезе йому ліки «Теrіраrаtіdе» з  Республіки Індія, отримав від нього кошти в сумі 1620  дол. США, що відповідно до  курсу Національного банку України становило 35 760,45 грн, завдавши потерпілому матеріальної шкоди на вказану суму.
Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
У касаційній скарзі потерпілий ОСОБА_4 , не оспорюючи доведеності винуватості засудженого та  правильності юридичної оцінки діянь, просить скасувати на підставі п. 3 ч. 1 ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК), ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому суді. Вказує, що  апеляційний суд залишив поза увагою допущені місцевим судом порушення статей 50, 65 КК, що призвело до призначення м`якого заходу примусу. Оскільки апеляційний суд не усунув допущених порушень і не навів в ухвалі докладних мотивів залишення апеляційної скарги потерпілих без задоволення, вважає ухвалу такою, що не відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Мотиви Суду
За змістом ст. 50 КК значення заходу примусу для досягнення його мети визначається не лише його суворістю, а й домірністю, яка є проявом справедливості.
Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.
У цьому кримінальному провадженні, як видно зі змісту наданих копій судових рішень, не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання ОСОБА_5 призначено з порушенням указаних норм права.
Як убачається з копії вироку, призначаючи ОСОБА_5 покарання, суд урахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та всі інші обставини, які відповідно до положень КК, впливають на вибір заходу примусу та  порядок його відбування.
Згідно з наданою копією оспорюваної ухвали апеляційний суд, переглядаючи вирок, належним чином перевірив усі доводи потерпілих ОСОБА_12 та ОСОБА_4 , зокрема і щодо призначення м`якого покарання, які за  змістом і суттю аналогічні доводам, викладеним у касаційній скарзі, й  умотивовано визнав їх необґрунтованими, вказавши також підстави, на яких відмовив у задоволенні вимог потерпілих.
Так, погоджуючись із вироком, апеляційний суд зазначив, що, призначаючи покарання ОСОБА_5 , місцевий суд врахував конкретні обставини кримінального провадження, ступінь тяжкості вчинених злочинів, дані, що характеризують особу винного (раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем реєстрації, на наркологічному та психіатричному обліках не перебуває), наявність пом`якшуючих покарання обставин (визнання провини та наявність малолітніх дітей). Обставин, які обтяжують покарання, судом не встановлено. 
З огляду на все це, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що призначене обвинуваченому покарання за частинами 2–4 ст. 190 КК у виді позбавлення волі на строк 7 років у межах санкції ч. 4 ст. 190 КК, яка передбачає найсуворіший розмір покарання, за своїм видом та розміром є співмірним характеру та змісту вчинених ним протиправних дій, їх небезпечності та наслідкам, відповідає визначеній законом меті, є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Крім того, апеляційний суд обґрунтовано змінив вирок суду в частині застосування положень ч. 5 ст. 72 КК та звільнив ОСОБА_5 з-під варти в залі суду у зв`язку з відбуттям ним покарання.
Усупереч твердженням потерпілого ОСОБА_4 у касаційній скарзі ухвала апеляційного суду за змістом не суперечить вимогам статей 370, 419 КПК.
У касаційній скарзі не міститься переконливих і достатніх аргументів щодо істотного порушення норм процесуального та матеріального права під час здійснення апеляційного провадження, а тому і немає необхідності в перевірці матеріалів справи.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з  касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Львівського апеляційного суду від 19 березня 2020  року щодо засудженого ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                ОСОБА_2                                    ОСОБА_3