Дата документу 28.07.2020 Справа № 336/1398/18

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
28 липня 2020 року
м. Запоріжжя

Єдиний унікальний №336/1398/18
Провадження №22-ц/807/2198/20

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого – Кримської О.М. (суддя-доповідач),
суддів: Дашковської А.В., Кочеткової І.В.,
за участю секретаря судового засідання Волчанової І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 06 травня 2020 року в складі судді Жупанової І.Б. в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи – приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Вартанова Олеся Степанівна, П`ята Запорізька державна нотаріальна контора, про визнання недійсним договору довічного утримання, скасування державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна та визнання права власності на квартиру,

В С Т А Н О В И В :

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, який неодноразово уточнював та в обґрунтування якого зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його рідна сестра ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та як йому відомо, остання 02 лютого 2018 року зверталася до лікаря із скаргами на дуже погане самопочуття. 
У період з 02 лютого 2018 року по 06 лютого 2018 року померла перебувала на стаціонарному лікуванні у терапевтичному відділенні № 1 МСЧ АТ «Мотор Січ», де їй було поставлено попередній діагноз, який в подальшому 08 лютого 2018 року було підтверджено лікарем Запорізького обласного клінічного онкологічного диспансеру та доповнено: Са sіgmае SТ4 Т4N1М1 Mts в печінку, канцероматоз черевної порожнини, Мts ОСОБА_4 , асцит. 
Відповідно до наданої виписки з амбулаторної карти №7754 його хворій сестрі було рекомендовано призначення наркотичних анальгетиків та, як зазначав позивач, з даного періоду померла перебувала у безпорадному стані, самостійно не ходила, дуже стрімко втрачала вагу та дуже скоро померла.
Оскільки у померлої не було близьких родичів, і вона не склала за життя заповіту, то позивач, як її рідний брат, є єдиним спадкоємцем за законом після її смерті. Він мав намір прийняти спадщину, що відкрилася після смерті його сестри, а саме двокімнатну квартиру, загальною площею 52,3 кв. м., житловою площею 30,4 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
В своїх позовних вимогах позивач зазначав, що позовна вимога щодо визнання за ним права власності на спірне нерухоме майно ґрунтується на тому, що у разі задоволення його позовних вимог щодо визнання недійсним договору довічного утримання та скасування державної реєстрації за відповідачем, неможливим буде поновлення права власності за померлою людиною, а тому, оскільки він є єдиним спадкоємцем після померлої - то право власності може бути визнаю за ним у судовому порядку.
Після смерті сестри, 06 березня 2018 року позивачу випадково стало відомо, що 20 лютого 2018 року на підставі договору довічного утримання посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вартановою О.С. за № 587, власником спірної квартири стала ОСОБА_2 ..
За твердженням позивача, він разом зі своєю родиною опікувався померлою, вони власними коштами здійснили її поховання, натомість відповідачка, яка на теперішній час є власницею спірної квартири, не виконувала своїх обов`язків передбачених укладеним договором по утриманню померлої та у витратах на її поховання участі не брала. Так відповідачка у період дії договору, а саме: з 20 лютого 2018 року по 27 лютого 2018 року перебувала у відпустці по огляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, мала соціальні виплати на свою дитину у загальному розмірі щомісячно у період з січень по лютий 2018 року у розмірі 1062 грн, а отже, не мала змоги матеріально утримувати ще й ОСОБА_3 .. В той же час умовами спірного договору (п. 2.5) визначено обов`язок відповідачки здійснювати утримання померлої щомісячно на суму 1 500 грн, що перевищує загальний щомісячний дохід відповідачки на той час. До того ж призначення грошових коштів, що отримувала відповідачка за лютий 2018 року є соціальною виплатою на утримання неповнолітньої дитини, яка має спеціальне призначення, тому на думку позивача, утримувати ще й ОСОБА_3 відповідачка не мала змоги, а відтак, скористалася її станом та ввела її в оману щодо дійсної природи укладеного правочину з нею та своїх реальних можливостей.
Також позивач посилався на те, що відповідачкою після отримання 08 лютого 2018 року підтвердження у Запорізькому обласному клінічному онкологічному диспансері попереднього діагнозу померлої та до настання її смерті, не приймалися будь-які дії щодо консультації з іншими лікарями-онкологами, огляду хворої або будь-якого додаткового медичного обстеження з метою полегшення її хворобливого тяжкого стану.
Окрім того, позивач зазначав про те, що внаслідок тяжкої хвороби, померла не могла усвідомлювати значення своїх дій, перебувала на лікарняному та приймала певне медикаментозне лікування, а саме у період з 08 лютого 2018 року лікарем онкологом Запорізького обласного клінічного онкологічного диспансера було рекомендовано наркотичні анальгетики, лікарем терапевтом призначалося наступне лікування у період з 21.02.2018 року: Атоксіл (1x3); Нальбуфен (1.0 в/м х 2 р/д); Кеторолак (2.0 в/м х 2 р/д).
Отже, спірний договір довічного утримання було укладено 20 лютого 2018 року, а ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та від початку лютого 2018 року по час смерті перебувала у стані тяжкої хвороби, у зв`язку з чим не могла усвідомлювати значення своїх дій та їх наслідків. В той же час відповідачка не могла фактично виконувати будь-які обов`язки за спірним договором, оскільки сама не мала офіційного доходу та здійснювала одноособово догляд за малолітньою дитиною. 
Відповідачка не брала участі у похованні ОСОБА_3 , заборонила позивачу доступ до нерухомого майна шляхом зміни замків на вхідних дверях. Таким чином, на думку позивача, договір довічного утримання від 20 лютого 2018 року, що посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу, Вартановою О.С. за №587 повинен бути визнаний судом недійсним та скасований. В свою чергу, у разі скасування спірного договору він, як єдиний спадкоємець за законом, має набути право власності на спірну квартиру.
Ураховуючи вищенаведене позивач вважав, що відповідачка скористалася безпорадним, хворобливим станом померлої для укладення спірного договору з метою отримання права власності на спірне нерухоме майно на вкрай невигідних для неї умовах, а також те, що внаслідок своєї тяжкої хвороби, що потягла за собою смерть, померла не могла усвідомлювати значення своїх дій під час укладання спірного договору, в укладенні договору не було ніякої потреби, бо його строк дії був коротким – ОСОБА_3 невдовзі після укладення договору померла, відповідачка не мала матеріальної можливості виконувати умови договору по утриманню померлої та ввела її в оману, всі витрати на поховання поніс він, відповідачка не виконала свій обов`язок по похованню, що передбачено договором. 
Посилаючись на вказані обставини, просив суд визнати недійсним договір довічного утримання від 20 лютого 2018 року посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вартановою О.С. за №587; скасувати державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та визнати за ним право власності на квартиру, що знаходиться за вищевказаною адресою в порядку спадкування після смерті його рідної сестри ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 06 травня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, судові витрати стягнути з відповідача.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції залишено поза увагою ті обставини, що внаслідок тяжкої хвороби померла ОСОБА_3 не могла усвідомлювати значення своїх дій, під час укладання спірного правочину перебувала на лікарняному та приймала певне медикаментозне лікування (зі слів відповідача та призначення сімейного лікаря). 
Не надано належної уваги тому, що відповідачка в період дії договору перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а отже не мала змоги матеріально утримувати ще й ОСОБА_3 ..
Поза увагою суду залишилися пояснення відповідачки, що під час укладання спірного договору вона не розуміла української мови, якою складався договір.
Судом першої інстанції не надано належної оцінки показам свідка ОСОБА_5 щодо тяжкого стану ОСОБА_3 в день укладення спірного договору. Разом із тим, у правових позиціях Верховного Суду зазначено, що висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину необхідно робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину, висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами.

Від ОСОБА_2 в особі адвоката Мар`єнко В.Ю. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що суд першої інстанції приділив достатню увагу аргументам позивача в справі та надав чітке обґрунтування позиції суду щодо тяжкої хвороби померлої та можливості керувати своїми діями у момент укладення договору довічного утримання. 
Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_3 на момент укладення договору довічного утримання повною мірою розуміла значення своїх дій. 
Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 не мала можливості виконувати договір довічного утримання жодним чином не спростовують висновків суду першої інстанції щодо правомірності оспорюваного договору довічного утримання. 
Позивачем не доведено належними та допустимими доказами той факт, що спірний договір довічного утримання було укладено під впливом тяжкої для ОСОБА_3 обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину – ОСОБА_2 скористалася. 
Висновок судово-психіатричного експерта не підтверджує абсолютну неспроможність ОСОБА_3 в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
Посилаючись на вказані обставини, у відзиві просить: апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 06.05.2020 залишити без змін, стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу при розгляді справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 5 000 грн.

Інші учасники справи не скористалися своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, що не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_3 в момент укладення оспорюваного договору довічного утримання була абсолютно неспроможна розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, або вчинила правочин під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Встановлено, що 20 лютого 2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір довічного утримання, відповідно до умов якого ОСОБА_3 (відчужувач) передала ОСОБА_2 (набувачу) у власність квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 52,30 кв. м, житловою 30,4 кв. м та, взамін чого ОСОБА_2 зобов`язалася надавати ОСОБА_3 довічне утримання та догляд у відповідності до умов договору (т.1 а.с.54-56). 

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 (т.1 а.с.6).

Згідно із довідкою про причину смерті №104 від 27.02.2018 причина смерті ОСОБА_3 : ракова інтоксикація, рак сигновидної кишки IV стадія (т.1 а.с.67).

Згідно із копією епікризу виданого АТ «Мотор Січ» вбачається, що ОСОБА_3 перебувала на стаціонарному лікуванні у терапевтичному відділенні вказаної медичної установи з 02.02.2018 року по 06.02.2018 року та їй встановлено діагноз: «Mts в печінку без первинно-виявленої локалізації ТхNхМ1, стадія 4, група 4, асцит, ракова кахексія, захворювання кишечнику як первина локалізація». (т.1 а.с.7-8)

Відповідно до копії виписки КУ «Запорізький обласний клінічний онкологічний диспансер» ЗОР із амбулаторної карти №7754 від 08.02.2018 ОСОБА_3 поставлено діагноз: Са sіgmае SТ4 Т4N1М1 gr IV Mts в печінку, канцероматоз черевної порожнини, Мts Крекенберга, асцит. Рекомендовано: симптоматична терапія за місцем проживання, за необхідності наркотичні анальгетики (т.1 а.с.189).

Згідно із випискою з амбулаторної картки МСЧ АТ «Мотор Січ» від 12.02.2018 ОСОБА_3 з лютого 2018 року знаходилася під наглядом у онколога МСЧ АТ «Мотор Січ». Лист непрацездатності з 02.02.2018 по 11.02.2018 закрито в зв`язку із подовженням хвороби. Направлено під подальше спостереження за місцем проживання. Об`єктивно: стан ОСОБА_3 , 1957 р.н., тяжкий, пересування в межах кімнати, кахексія, шкірні покрови блідого забарвлення, периферичні лімфовузли не збільшені, дихання ослаблене над усією поверхнею легень, серцева діяльність ритмічна, печінка +3, хвороблива при пальпації, виражені набряки нижніх кінцівок. Основний діагноз: Са сигмоїдної кишки Т4NxM1 mts in hepar, per St IV gr IV/ асцит, кахексія, інтоксикаційний синдром (т.1 а.с.66).

Відповідно до наданої на запит суду першої інстанції відповіді КЗ «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2» №50 01-09 від 17.07.2018 померла ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка мешкала за адресою: АДРЕСА_1 , знаходилась під наглядом сімейного лікаря Центру ОСОБА_6 з 12.02.2018 року з діагнозами: рак сигмоїдної кишки Т4N1М1, Mts in hepar, St IV gr IV, асцит, кахексія, інтоксикаційний синдром. ОСОБА_3 отримувала симптоматичне лікування амбулаторно. Стан хворої оцінено як важкий. Знаходилась на лікарняному листі. Загальний стан прогресивно погіршувався. Наркотичних анальгетиків ОСОБА_3 не отримувала. Хвора померла вдома ІНФОРМАЦІЯ_4 (т.1 а.с.187).

Із копії трудової книжки, що належала померлій ОСОБА_3 , вбачається, що остання працювала на посаді полірувальник лопаток АТ «Мотор Січ», 27.02.2018 року роботу припинено в зв`язку зі смертю(а.с.133 т.1).

Відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи №579 від 18.12.2019 ОСОБА_3 , 1957 р.н., на час укладення договору довічного утримання 20.02.2018 року виявляла ознаки психічного розладу у вигляді органічного емоційно-лабільного (астенічного) розладу помірного ступеню, внаслідок ракової інтоксикації, обумовленої раком сигмовидної кишки, 4 стадії, з метастазами в печінку, асцитом, кахексією. На час укладання договору довічного утримання 20.02.2018 року вона могла не повною мірою (обмежено) розуміти значення своїх дій та керувати ними (т.3 а.с.15-25).

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права та інтереси порушені.
Правила зазначеної статті поширюються на ті випадки, коли немає законних підстав для визнання громадянина недієздатним, однак є дані про те, що у момент укладення правочину він перебував у такому стані, коли не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними.

Як зазначено у п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року, правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із тих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК України.

Згідно з постановою Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року № 6-9цс12, висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Підставою для визнання правочину недійсним за ст. 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях (постанова Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі № 311/3823/15-ц).

Статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначена презумпція психічного здоров`я, суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Згідно з вимогами ст. 76, 77, 78 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Установивши, що зібрані у справі докази, в тому числі покази свідків та висновок судово-психіатричної експертизи №579 від 18.12.2019 року, не містять даних про абсолютну неспроможність ОСОБА_3 в момент укладення договору довічного утримання розуміти значення своїх дій та керувати ними, суд першої інстанцій дійшов обґрунтованого висновку про відсутність передбачених законом підстав для визнання оспорюваного договору недійсним на підставі ст. 225 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги щодо прийняття ОСОБА_3 на час укладення спірного договору наркотичних анальгетиків спростовуються письмовими доказами, що містяться в матеріалах справи.

Згідно із ч. 1 ст. 233 ЦПК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

За змістом п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Основною ознакою правочину, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, є те, що він повинен бути вчинений саме для усунення або зменшення цих тяжких обставин (Постанова ВСУ від 06 квітня 2016 року у справі № 6-551цс16).

Судом першої інстанції враховано вищенаведені висновки, та обґрунтовано відмовлено у задоволенні позову з цієї підстави, оскільки позивачем не надано суду належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_3 не уклала б спірний договір, якби не захворіла, та укладення договору якимось чином усунуло або зменшило тяжку обставину - її хворобу, чим скористалася відповідачка.

Доводи апеляційної скарги є аналогічними підставам подання позову, які судом першої інстанції було досліджено та надано обґрунтовану оцінку.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження у суді першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують. оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Отже, доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильну оцінку зібраним у справі доказам є неприйнятними.

Оскільки судом правильно вирішений спір, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, є обґрунтованим, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому апеляційний суд не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позову, як про це вимагає позивач.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Вирішуючи клопотання представника відповідачки ОСОБА_2 – адвоката Мар`єнко В.Ю. про стягнення з позивача на користь відповідачки витрат на професійну правничу допомогу при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.
Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Згідно з положеннями частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірними із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

За правилами пункту 2 частини 2 статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові – на позивача.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини 3 статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

З матеріалів справи вбачається, що представництво інтересів ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції здійснювала адвокат Мар`єнко В.Ю., повноваження якої підтверджено свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю ЗП 001680 від 26.06.2018 року, ордером на надання правової допомоги від 18 червня 2020 року договором №15/365/ш про надання правничої допомоги від 03 вересня 2018 року (т.3 а.с.140-142).

Судові витрати на правничу допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов`язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу.
Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

До відзиву на апеляційну скаргу додано копію розрахунку витрат на правову допомогу від 18.06.2020 на суму 5 000 грн. і копії квитанції до прибуткового касового ордера від 18.06.2020 року на суму 3 000 грн та 2 000 грн (т.3 а.с.143-144).

Отже, за матеріалами справи, зазначена представником відповідачки в клопотанні сума витрат на правничу допомогу, яка понесена під час апеляційного розгляду, є документально підтвердженою та підлягає стягненню з позивача на користь відповідачки.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 06 травня 2020 року в цій справі залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 ( НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_2 ( НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ) витрати на правничу допомогу у розмірі 5 000 грн (п`ять тисяч гривень).
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 30 липня 2020 року.

Головуючий О.М. Кримська

Судді: А.В. Дашковська

І.В. Кочеткова