Дата документу 27.08.2020 Справа № 937/10459/19

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний № 937/10459/19 
Провадження №22-ц/807/2358/20 
Головуючий в 1-й інстанції – Міщенко Т.М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2020 року                                                         місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді-доповідача	Кухаря С. В.,	
суддів:	Дашковської А.В., Маловічко С.В.,	
секретар	Бєлова А.В.,	

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 27 травня 2020 року, ухвалене у м. Мелітополь (повний текст рішення складено 27 травня 2020 року) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа орган опіки та піклування – виконавчий комітет Мелітопольської міської ради Запорізької області про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів,- 

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2019 року позивач звернулась з позовом до ОСОБА_1 про позбавлення його батьківських прав по відношенню до неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та стягнення з нього аліментів на утримання доньки. В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_2 зазначила, що її донька ОСОБА_4 уклала шлюб з відповідачем та змінила прізвище на ОСОБА_5 . Від цього шлюбу народилась дитина – ОСОБА_3 . Однак, сімейне життя не склалось, у зв`язку з чим її донька разом з дітьми переїхала в її будинок у с. Спаське. Протягом семи років батько з донькою не спілкується. На сьогоднішній день дитина не має жодних почуттів до батька, оскільки жодного разу його не бачила. Її донька ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Її діти – ОСОБА_7 та ОСОБА_3 на теперішній час проживають з позивачкою та знаходяться на її утриманні. Відповідач жодним чином не зазначає свого наміру зараз або в подальшому опікуватися долею та життям своєї доньки.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 27 травня 2020 року,  позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: орган опіки та піклування – виконавчий комітет Мелітопольської міської ради Запорізької області про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів - задоволено повністю.
Позбавлено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьківських прав по відношенню до неповнолітньої доньки – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Стягнуто з ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої доньки – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти в розмірі ј частини усіх видів заробітку (доходу), але не менш ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на користь державного закладу або фізичної особи, в яких буде перебувати дитина, починаючи з 24.12.2019 і до досягнення дитиною повноліття.
Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 840,8 грн в дохід держави.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що відповідач у справі не вважає себе батьком ОСОБА_3 , просив призначити у справі експертизу на визначення батьківства, намагався в судовому порядку виключити відомості про особу батька з актового запису про народження дитини. 

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. 

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 ОСОБА_4 уклала шлюб з ОСОБА_1 22.10.2005 та змінила прізвище на ОСОБА_5 (а.с.11).

Копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 10.01.2006 підтверджується, що ОСОБА_3 народилась ІНФОРМАЦІЯ_4 у батьків: матері - ОСОБА_6 та батька - ОСОБА_1 (а.с.5).

Мати малолітньої ОСОБА_3 – ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , померла ІНФОРМАЦІЯ_6 , актовий запис – 2486, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 (а.с.14).

На підставі довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 1985 від 20.11.2019, виданої виконавчим комітетом Терпінівської сільської ради, суд встановив, що за адресою: АДРЕСА_1 , проживає сім`я, до складу якої входять – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 (бабуся), ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_8 (онук), ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (онука) (а.с.10).

Як вбачається з акту обстеження умов проживання неповнолітньої дитини за адресою: АДРЕСА_1 – для виховання та розвитку дитини створені всі умови. Стосунки у сім`ї добрі, присутні взаєморозуміння та повага (а.с.9).

Характеристикою, наданою директором школи, в якій навчається ОСОБА_3 , підтверджується, що дитина проживає разом з бабусею і братом. З батьком вона ніколи не проживала, він не приймав участь у вихованні дитини, у класному журналі у розділі «Відомості про учнів» ніде не був зафіксований (а.с.12).

Згідно довідки фельдшерсько-акушерського пункту ОСОБА_3 спостерігалась у пункті з 2012 року, батько жодного разу не поцікавився її станом та лікуванням дитини (а.с.13).

Крім того, згідно висновку органу опіки та піклування – виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області щодо позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , по відношенню до малолітньої дитини – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , № 70/2 від 16.04.2020 органом опіки та піклування встановлено, що на сьогодні відсутні підстави, щоб не підтримати позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про позбавлення його батьківських прав по відношенню до неповнолітньої дочки ОСОБА_3 (а.с.53).

Задовольняючи вимоги позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач відсторонився від виконання своїх батьківських обов`язків, ухиляється від виховання своєї доньки, не спілкується з нею, не цікавиться її життям, здоров`ям, духовним розвитком, матеріально дитину не утримує, що є підставою для позбавлення його батьківських прав.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційного суду. 

Відповідно до положень Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року (ратифікована Україною Постановою ВР від 27.02.1991року № 789-ХІІ) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави - учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Дитина з моменту народження має право на піклування своїх батьків.

У відповідності до ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Відповідно ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства" на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Посереднє ставлення відповідача до виконання батьківських обов`язків, фактичне нехтування ними, обмежує дитину у спілкуванні з батьком, не сприяє її розвитку, нормальному психологічному комфорту та не забезпечує дотримання її інтересів.

Згідно ч. 2 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Суд акцентував увагу, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Тож оцінивши докази у їх сукупності, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про підтвердження факту ухилення, та свідомого нехтування відповідачем, виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, які мотивуються відповідачем належним чином не підтвердженим сумнівом у своєму батьківстві.

Зміни відомостей про особу батька у актовому записі про народження дитини не є предметом спору у цій справі, тому оскільки на момент розгляду справи ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_3 висновки суду, щодо позбавлення батьківських прав відповідача є вірними незалежно від можливих висновків генетичної експертизи.

Суд першої інстанції правильно виходив з того, що відповідно до ст. 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

Згідно до ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється щодо утримання дитини. Одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або дитини або за власною ініціативою вирішити питання про стягнення аліментів на дитину.            

Таким чином, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 27 травня 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 28 серпня 2020 року.

Судді:                                                                С. В. Кухар

                                                               А. В. Дашковська

С. В. Маловічко