ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2020 року	Львів	Справа № 260/341/19 пров. № А/857/5245/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді:                                                 Гудима Л.Я.,
суддів:                                                                      Довгополова О.М., Святецького В.В.,
за участю секретаря судового засідання:             Гнідець Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 26 липня 2019 року, головуючий суддя – Микуляк П.П., ухвалене о 13:48 год. у м. Ужгороді, повний текст якого складено 06.08.2019 року, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Перечинської міської ради Закарпатської області  про визнання незаконним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-
                                                    В С Т А Н О В И В:
В березні 2019 року позивач – ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Перечинської міської ради Закарпатської області, в якому просила визнати незаконним та скасувати рішення від 11.10.2018 року №357 в частині відмови у наданні позивачу дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,10 га, яка розташована в АДРЕСА_1 , у зв`язку з невідповідністю місця розташування та вимогам частини четвертої статті 24 Закону України “Про регулювання містобудівної діяльності”; зобов`язати повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 11.04.2018 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в розмірі 2,0 га.
В обґрунтування своїх позовних вимог посилалася на те, що рішення сесії Перечинської міської ради Закарпатської області VII скликання від 11.10.2018 року №357, щодо відмови у надані дозволу на розробку проекту землеустрою є незаконним, тому що у позивача відсутні нормативно-правові акти, генеральні плани населених пунктів та іншої містобудівної документації, схеми землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проекти землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 26 липня 2019 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.       
Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку, яка, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов задовольнити. 
Свою апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що у відповідача відсутні нормативно-правові акти, генеральні плани населених пунктів та інша містобудівна документація, схеми землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проекти землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджені у встановленому законом порядку. Таким чином, міська рада не могла відмовити позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо земельної ділянки для обслуговування будинку в розмірі 0,10 га з підстав невідповідності місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації.
В судовому засіданні в режимі відеоконференції представник позивача підтримав подану апеляційну скаргу, вважає оскаржене рішення суду незаконним та повністю підтримав доводи, зазначені у апеляційній скарзі.
Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що подана апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, рішенням Перечинської селищної ради від 15.02.2001 року в зв`язку з продажем адмінбудинку було вирішено вилучити від Відкритого акціонерного товариства “Агрокомплекс” земельну ділянку 0,3577 га по АДРЕСА_1 . АДРЕСА_1 та вирішено надати в постійне користування для соціальних послуг жительці АДРЕСА_2 ОСОБА_1 в зв`язку з придбанням адмінбудинку (а.с.58).
В подальшому 28.09.2001 року позивач отримала державний акт на право постійного користування земельною ділянкою серії І НОМЕР_1 ЗК №001612 для обслуговування благодійного фонду (а.с. 59-60).
Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 13.01.2006 року №5 зареєстрована будівля “Притулок для дітей - сиріт сімейного типу” 571,7 м.кв., яка на праві приватної власності належить ОСОБА_1 (а.с. 55).
12.04.2018 року апелянт звернулася до міської ради з заявою, згідно якої вона повідомила, що будинок, який знаходиться є нежитловим, однак вона має намір перевести його в житловий та просила надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 0,10 га для обслуговування будинку по АДРЕСА_1 та для ведення особистого селянського господарства за тією ж адресою в розмірі 2,0 га (а.с.53-54).
Листом від 25.05.2018 року №67/05-12 відповідачем повідомлено позивача, що запитувана нею земельна ділянка надана їй у постійне користування для обслуговування благодійного фонду. Чинною містобудівною документацією вказана територія не передбачена для житлової забудови та для введення особистого селянського господарства (а.с. 66).
Також з тих самих питань ОСОБА_1 зверталася до міської ради 20.07.2018 року та 17.09.2018 року, просила розглянути повторно її звернення.
За результатами розгляду заяви ОСОБА_1 було відмовлено їй у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, площею 0,10 га у зв`язку з невідповідністю місця розташування генеральному плану та вимогам частини четвертої статті 24 Закону №3038-VI, а також пунктом 4 рішення міської ради від 11.10.2018 року №359 відмовлено ОСОБА_1 у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, у зв`язку з невідповідністю поданого клопотання (заяви) вимогам частини шостої статті 118 Земельного кодексу України (далі – ЗК), а саме, до клопотання (заяви) повинні бути додані графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки (а.с.71-72).
Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, площею 0,10 га призведе до зміни цільового призначення земельної ділянки, що суперечить нормам чинного законодавства. Крім цього, рішенням Перечинської міської ради від 11.10.2018 року №359 було відмовлено ОСОБА_1 у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки розміром 2 га для ведення особистого селянського господарства, у зв`язку з невідповідністю поданого клопотання (заяви) вимогам ч. 6 ст. 118 Земельного кодексу України, а саме, до клопотання (заяви) повинні бути додані графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, відтак позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. 
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи з огляду на наступне.
Земельні відносини регулюються Земельним кодексомУкраїни (далі – ЗК України), а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.
Як встановлено ч. 2 ст. 123 ЗК України особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених ст.122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки. У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної' власності у користування відповідно до повноважень, визначених ст.122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.
Статтею 118 ЗК України встановлено, що громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст.122 цього Кодексу. Також ч.7 ст. 118 Земельного кодексу України передбачено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст.122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко- економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно- територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
Відповідно до ст.17 Закону України “Про регулювання містобудівної діяльності” генеральний план населеного пункту є основним видом містобудівної документації на місцевому рівні, призначеної для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту.
Послідовність виконання робіт з розроблення генерального плану населеного пункту та документації із землеустрою визначається будівельними нормами, державними стандартами і правилами та завданням на розроблення (внесення змін, оновлення) містобудівної документації, яке складається і затверджується її замовником за погодженням з розробником.
Матеріалами справи підтверджено, що рішенням Перечинської міської ради від 11.10.2018 року №357 було відмовлено ОСОБА_1 у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, площею 0,10 га у зв`язку з невідповідністю місця розташування генеральному плану та вимогам ч.4 ст.24 ЗУ “Про регулювання містобудівної діяльності”. 
Згідно генерального плану м. Перечин дана територія не належить до земель житлової забудови.
Відповідно до акта на право постійного користування земельною ділянкою, спірна земельна ділянка за цільовим призначенням відноситься до земель для обслуговування благодійного фонду, а надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення цієї земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд призведе до зміни її цільового призначення, порядок проведення якої передбачений ст. 20 ЗК України, а не ст. 118 цього Кодексу.
Таким чином, відмовляючи у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, площею 0,10 га у зв`язку з невідповідністю місця розташування генеральному плану та вимогам ч.4 ст.24 ЗУ “Про регулювання містобудівної діяльності” відповідач діяв відповідно до норм чинного земельного законодавства, а оскаржене рішення від 11.10.2018 року №357 є законним та обґрунтованим.
Також, рішенням Перечинської міської ради від 11.10.2018 року №359 було відмовлено ОСОБА_1 у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки розміром 2 га для ведення особистого селянського господарства, у зв`язку з невідповідністю поданого клопотання (заяви) вимогам ч. 6 ст. 118 Земельного кодексу України, а саме, до клопотання (заяви) повинні бути додані графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки.
Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 востаннє зверталася до Перечинської міської ради із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 2,00 га. для ведення особистого селянського господарства 17.09.2018 року.
Таким чином, відсутні підстави для задоволення позовних вимог про зобов`язання повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 11.04.2018 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в розмірі 2,0 га., оскільки після прийняття рішення Перечинською міською радою від 11.10.2018 року №359 позивач не зверталась із відповідною заявою. 
В частині решти доводів апеляційної скарги колегія суддів враховує, що, оцінюючи наведені сторонами доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи, наведені сторонами, були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.
Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
З огляду на наведене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому підстав для скасування рішення колегія суддів не знаходить і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.
Керуючись ст.ст. 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-
                                                    П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 26 липня 2019 року у справі №260/341/19 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	Л. Я. Гудим 	
судді	 	О. М. Довгополов 	
 	 	В. В. Святецький  	

Повний текст постанови складено 10.07.2020 року.