ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова
Іменем України

29 липня 2020 року
м. Харків
справа № 610/78/20
провадження № 22-ц/818/3139/20
Харківський апеляційний суд у складі:
Головуючого – Пилипчук Н.П.,
суддів – Кругової С.С., Маміної О.В.,
за участю секретаря судових засідань – Плахотнікової І.О.
учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 
відповідач: АТ «Укргазвидобування»
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу 
за позовом ОСОБА_1 до АТ «Укргазвидобування» про стягнення грошових коштів невиплачених при перерахунку середнього заробітку після підвищення посадового окладу, 
за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Укргазвидобування» в особі представника Лещенко Людмили Сергіївни, на рішення Балаклійського районного суду Харківської області від 05 березня 2020 року, ухвалене суддею Тімоновою В.М., в залі суду в м. Балаклія,
В С Т А Н О В И В :

14 січня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Балаклійського районного суду із позовною заявою до Акціонерного товариства «Укргазвидобування».

В обґрунтування позову зазначив, що з 02 лютого 2000 року по теперішній час знаходиться у трудових відносинах з Філією Газопромислове управління «Шебелинкагазвидобування» Акціонерного товариства «Укргазвидобування». В серпні 2015 року був призваний на військову службу до Збройних Сил України за мобілізацією, з 17 серпня 2015 року перебуває на військовій службі за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 по теперішній час.

В січні 2016 року у Філії Газопромислове управління «Шебелинкагазвидобування» Акціонерного товариства «Укргазвидобування» відбулось підвищення посадових окладів. Позивач усно звернувся до посадових осіб бухгалтерії ГПУ «Шебелинкагазвидобування» з питанням щодо перерахунку середнього заробітку, який йому виплачується, на що йому усно відповіли, що перерахунок середнього заробітку йому здійснюватися не буде.

В період з 01.06.2015 року посадовий оклад на посаді «майстер цеху енергозабезпечення» становив 4630,00 грн., станом на 01.01.2016 становив 5200,00 грн., станом на 01.08.2016 - 8320,00 грн., 01.11.2018 - 10870,00 грн. За період з січня 2016 року по лютий 2018 року відповідачем нараховувалась та виплачувалась позивачу середня заробітна плата без коригування на коефіцієнт підвищення посадового окладу. Після неодноразових письмових звернень до керівництва ГПУ «Шебелинкагазвидобування», в березні 2018 року йому було здійснено перерахунок середньої заробітної плати та виплачено заборгованість за період січень-лютий 2018 року. В подальшому відповідач продовжував нарахування та виплату середньої заробітної плати з урахуванням підвищення посадового окладу, однак здійснити перерахунок за період січень 2016 р. - грудень - 2017 р. та виплатити належні кошти відповідач відмовляється. Тому позивач вважає такі дії відповідача протиправними.

У звязку із чим, просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 77 297,68 гривень; компенсацію за час затримки у виплаті середньої заробітної плати за весь період затримки виплати в розмірі 14248,49 гривень; грошові кошти на відшкодування завданої моральної шкоди у сумі 20 000 гривень.

Рішенням Балаклійського районного суду Харківської області від 05 березня 2020 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Укргазвидобування» на користь ОСОБА_1 заборгованость по заробітній платі у розмірі 77 297, 68 (сімдесят сім тисяч двісті дев`яносто сім грн. 68 коп. ) гривень, компенсацію за час затримки у виплаті середньої заробітної плати у сумі 14 248,49 (чотирнадцять тисяч двісті сорок вісім грн. 49 коп.) гривень, моральну шкоду у розмірі 3000 (три тисячі) гривень 00 копійок та судові витрати у розмірі 126,12 (сто двадцять шість грн. 12 коп.) гривень.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погодившись із вказаним рішенням суду Акціонерне товариство «Укргазвидобування» в особі представника Лещенко Л.С. звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить вказане рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. 

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач мав бути звільнений в запас та приступити до виконання своїх трудових обов`язків, однак він, не бажаючи виконувати обов`язки за трудовим договором, виявив бажання виконувати військовий обов`язок за плату та з власної ініціативи 30.06.2016 року уклав з Міністерством оборони України контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України. На весь період дії вказаного контракту на виконання ст. 119 КЗпП за позивачем зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток. Протягом 2016-2017 років відповідачем здійснювалися всі належні нарахування та виплата заробітної плати, включаючи премії та інші виплати, у терміни, встановлені чинним законодавством України та локальними нормативно-правовими актами відповідача. Також вказує, що позивачем належним чином не обґрунтовано порушення з боку відповідача, не надано належних та допустимих доказів вчинення відповідачем порушення трудових прав позивача. Позивачем жодним чином не підтверджено та не доведено наявність правових підстав та обов`язків здійснення відповідачем коригування заробітної плати. Крім того, не надано суду будь-яких доказів факту завдання та існування моральної шкоди, не визначено, з яких саме міркувань виходить позивач, визначаючи розмір моральної шкоди у сумі 20000 грн., чому саме ця сума є відповідним відшкодуванням.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг.
Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з`явилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційні скарг, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції. 

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно копії трудової книжки, на підставі наказу №59-к від 07.02.2000 р. ОСОБА_1 було прийнято до Газопромислового управління «Шебелинкагазвидобування» дочірньої компанії «Укргазвидобування» національної акціонерної компанії «Нафтогаз Україна» на посаду слюсаря-сантехніка 4 розряду в цех енергопостачання. З 25.02.2002 року ОСОБА_1 переведено на посаду майстра теплоенергогосподарства санаторія «Факел» на підставі наказу 87-к від 25.02.2002 р. З 12.05.2009 року ОСОБА_1 переведено на посаду майстра в цех енергозабезпечення (а.с. 11).

З довідки Міністерства оборони України Військової частини НОМЕР_1 від 10.01.2020 р. №11 вбачається, що ОСОБА_1 з 17 серпня 2015 р. перебуває на військовій службі за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 (а.с. 17).

Згідно довідок про доходи ОСОБА_1 , працівника ГПУ «Шебелинкагазвидобування»: за січень – грудень 2016р. заробітна плата останнього склала 88263,08 грн.; за січень – грудень 2017р. склала 88571,92 грн.; за січень – грудень 2018р. склала 168305, 38 грн. (а.с. 14-16).

Вищезазначені обставини сторонами не заперечуються та не є спірними.

З довідки Акціонерного товариства «Укргазвидобування» Філія газопромислове управління «Шебелинкагазвидобування» вбачається, що станом на 12.12.2018 згідно даних бухгалтерського обліку заборгованість по середній зарплаті ОСОБА_1 за 2016-2017 за час проходження військової служби за мобілізацією, відсутня (а.с. 24).

Відповідно до листа Головного управління Держпраці у Харківській області від 10.05.2019 № М-351/ УГЛ/02.03/12-09/4963 в період з 01.06.2015 року посадовий оклад на посаді «майстер цеху енергозабезпечення» становив 4630,00 грн., станом на 01.01.2016 становив 5200,00 грн., станом на 01.08.2016 - 8320,00 грн., 01.11.2018 - 10870,00 грн. (а.с. 26-28).

Починаючи з 01.01.2016 року посадовий оклад майстра цеху енергозабезпечення, з якої було призвано позивача на військову службу, неодноразово збільшувався.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 17 Конституції України оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом. Збройні Сили України та інші військові формування ніким не можуть бути використані для обмеження прав і свобод громадян або з метою повалення конституційного ладу, усунення органів влади чи перешкоджання їх діяльності.

Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Відповідно до частин першої та третьої статті 21 КЗпП України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Статтею 65 Конституції України передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Статтею 119 КЗпП України визначено, що на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.

Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» і «;Про альтернативну (невійськову) службу», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.

За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

За змістом частини другої статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, місце навчання у навчальному закладі незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форми навчання.

Наведені зміни до статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» внесено Законом України від 15 січня 2015 року № 116-19 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби та питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду», що набрав чинності 08 лютого 2015 року.

Пунктом 10 Прикінцевих положень Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, діють у частині, що не суперечить цьому Закону.

Положення частини третьої статті 119 КЗпП України приведено у відповідність із частиною другою статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» Законом України № 433-19 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу», що набрав чинності 11 червня 2015 року.

Вказаним законом пункт третій частини першої статті 36 КЗпП України викладено у новій редакції і підставою припинення трудового договору визначено призов або вступ працівника або власника-фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу; у частині третій статті 119 КЗпП України слова «призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період» замінено словами «призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період», а слова «до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року» - словами «до дня фактичної демобілізації».

Відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

ОСОБА_1 уклав контракт про проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 з 17 серпня 2015 року. (а.с. 8-9).

Отже, на позивача поширюються гарантії, визначені частиною третьою статті 119 КЗпП України.

Після призову ОСОБА_1 на військову службу, відповідач неодноразово збільшував посадовий оклад на посаді «майстер цеху енергозабезпечення», який в період з 01.06.2015 року становив 4630,00 грн., станом на 01.01.2016 становив 5200,00 грн., станом на 01.08.2016 - 8320,00 грн., 01.11.2018 - 10870,00 грн., проте вказане збільшення не торкнулося позивача. (а.с. 26-28).

Відповідачем не заперечується, що виплати позивачу в період з січня 2016 року по грудень 2017 року нараховувалися позивачу без урахування коефіцієнту підвищення заробітної плати.

Відповідно до статті 5 Закону України "Про оплату праці" організація оплати праці здійснюється на підставі законодавчих та інших нормативних актів; генеральної угоди на національному рівні; галузевих (міжгалузевих), територіальних угод; колективних договорів; трудових договорів. Суб`єктами організації оплати праці є: органи державної влади та місцевого самоврядування; роботодавці, організації роботодавців, об`єднання організацій роботодавців або їх представницькі органи; професійні спілки, об`єднання професійних спілок або їх представницькі органи; працівники.

Статтею 4 Закону України "Про оплату праці" встановлено, що джерелом коштів на оплату праці працівників госпрозрахункових підприємств є частина доходу та інші кошти, одержані внаслідок їх господарської діяльності.

Відповідач наголошує на можливості госпрозрахункового підприємства здійснювати коригування заробітної плати та інших виплат з урахуванням його фінансової можливості.

Між тим, згідно листа Міністерства праці та соціальної політики від 03 серпня 2005 року № 18-441-1 коефіцієнт на який необхідно прокоригувати виплати, що включаються при обчисленні середньої заробітної плати, розраховується шляхом ділення тарифної ставки (окладу), встановленого працівнику після підвищення, на тарифну ставку (оклад), яку він мав до підвищення.

Суми середнього заробітку, які зберігаються за вищезазначеними працівниками, розраховуються згідно з положеннями Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100(далі Порядок № 100). Суми середнього заробітку не враховуються до заробітної плати для забезпечення її мінімального рівня.

За змістом п.2, п.10 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом провадиться виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

У випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей.

Отже, на госпрозрахункових підприємствах коригування заробітної плати провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей. Зазначена норма передбачає можливість госпрозрахункового підприємства у випадку скрутного фінансового стану дещо зменшити коефіцієнт коригування, але не позбавляє ці підприємства від коригування.

Тобто, в порушенні вимог законодавства відповідні відповідачем коригування заробітної плати ОСОБА_1 у розрахунковому періоді, протягом якого за ним зберігався середній заробіток не проводилось.

До того ж, доказів того, що відповідачем приймалися рішення щодо зменшення коригуючого коефіцієнту, порівняно з коефіцієнтом підвищення заробітної плати за вказаний період не надано.

При цьому, посилання відповідача про відсутність фінансових можливостей та звільнення від обов`язку щодо коригування середнього заробітку відповідно до положень ст. 10 Порядку № 100 є необґрунтованим, так як підвищення посадових окладів відбувалося за самостійним рішенням роботодавця. 

Обґрунтованих доводів, щодо спростування розрахунку заборгованості по середньому заробітку невиплаченому позивачу у 2016-2017 роках відповідачем не наведено. Вказаний розрахунок був перевірений колегією суддів. 

Доводи апеляційної скарги, що задоволення позовних вимог в частині компенсації працівнику втрати заробітної плати не ґрунтується на законі – не приймаються колегією суддів.

Згідно положень ст. 34 Закону України «Про оплату праці» № 108/95 втрата частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати провадиться підприємством відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів її виплати» та постанови Кабінету Міністрів України № 159 «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати» від 21 лютого 2001 року.

Використане у статті 3 Закону України "Про компенсацію громадян втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" та пункті 4 Порядку № 159 формулювання, що компенсація обчислюється як добуток "нарахованого, але не виплаченого грошового доходу" за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.

Аналогічний підхід до розуміння зазначених норм права Верховний Суд України висловив у постанові від 19 грудня 2011 року (справа N 6-58цс11), а також у постанові Верховного Суду України від 11 липня 2017 року (справа № 21-2003а16).

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що виплата компенсації пов`язується з настанням юридичного факту, як не виплата грошового доходу у встановлені строки його виплати. Оскільки середня заробітна плата не була своєчасно відкоригована, а як наслідок її частина не була своєчасно виплачена, позивач набув право на її компенсацію. 

Доводи апеляційної скарги, що часткове задоволення позовних вимог стосовно відшкодування моральних страждань не ґрунтується на належних та допустимих доказах - непереконливі.

Як було встановлено судом першої інстанції і з даним висновком погоджується колегія суддів апеляційної інстанції права позивача були порушені, що є законною підставою для відшкодування моральної шкоди згідно положень ст. 237-1 КЗпП України.

За положенням ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції постановлено згідно вимог чинного законодавства та не може бути скасовано з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, ст. 368, ст. 374, ст. 375, ст. 381 - 384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укргазвидобування» в особі представника Лещенко Людмили Сергіївни – залишити без задоволення.
Рішення Балаклійського районного суду Харківської області від 05 березня 2020 року – залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий –                                                                     Н.П. Пилипчук 

Судді –                                                                        О.В. Маміна         

                                                                               С.С. Кругова